240 



I Efteraaiet traf man oftest IJvperne paa Toppeu af Fjeldene; 

 i den strænge Vintertid, i Februar og Marts, mere paa lavere 

 Skraaninger, qfte helt nede ved Stranden, dog ofte ogsaa højt til- 

 vejrs. Nogen bestemt Sammenhæng mellem de meteorologiske 

 Forhold, Snefald o. s. v., og Rypernes Ophold højt oppe eller langt 

 nede har jeg ikke kunnet spore. Dog har jeg 21. og 22. Marts 

 1891, da et meget stort Antal blev trufi'et usædvanlig langt nede, 

 noteret, at Grunden hertil vistnok var, at den lave Vegetation oppe 

 paa Toppene var dækket af et tykt haardt Islag, sammenfrosset 

 Tøsne. At de, som Holbøll angiver, om Eftermiddagen skulde 

 trække nedad mod Stranden, om Aftenen tilbage, har jeg aldrig 

 iagttaget. I selve de lave kratbevoxede Dale fandtes de kun sjæl- 

 dent om Vinteren. 



6. Februar 1891 undersøgte jeg Indholdet af Kroen paa 

 en, jeg havde skudt Dagen før, og fandt følgende: Frugter, 

 Knopper og de yderste Stængelstykker af Dværgbirk (Be.tula glan- 

 dulosaj , Knopper og de yderste Stængelstykker af Graapil {Salix 

 glauca) og de yderste Stængelstykker af Eævlingbærplanteu (Em- 

 petrum nigrum). 



Størrelsen af Ryperne ogsaa indenfor samme Kjøn varierer 

 meget. I Februar vejede jeg 14, skudte paa en Dag; den højeste 

 Vægt var 550 Gram, den laveste 370 Gram. Gjennemsnitsvægten 

 var 475 Gram. 



Angaaende Rypens Tillidsfuldhed overfor Mennesket kan jeg 

 kun bekræfte, hvad andre have iagttaget. Det er saaledes hændet 

 mig, at jeg har staaet paa et Sted og skudt 4 ned efter hinanden, 

 uden at de flyttede sig. 



Natten mellem 13. og 14. Juni lettede K. en Fugl fra Reden 

 paa et Fjeld nærved Arsuk. Reden indeholdt omtrent 9 Æg. 

 13. Juli 1890 traf jeg i selve Ivigtutdalen en Hun med G — 7 

 Unger af Størreiso som en Stær; de brugte Vingerne flittigt og 

 fløj flere hundrede Alen. En Del af Ungerne vare i Begyndelsen 

 af September ikke helt udvoxne; endnu saa sent som 18. Septem- 

 ber saas et saadant Kuld. 



