KAP. II. 



Primäradjektiv bildade med suffixet -io-. 



Som primärt afledningselement var nominalsuffixet -ip- 

 sedan iirindoeuropeisk tid i användning för bildande af ver- 

 baladjektiv med betydelse af ett partic. fut. pass. eller uecessi- 

 tatis eller i rent participial, aktiv eller passiv, funktion. De 

 feminina och neutrala paradigmformerna uppträda ofta som 

 abstrakta. I fornindiskan bilda dessa adjektiv en särskild 

 participialkategori, som står i ett lefvande samband med verbal- 

 systemet. I de klassiska, baltisk-slaviska och germanska språken 

 gälla desamma redan såsom regelbundna adjektiv med motion. 

 Inom sistnämda språkområde kunna ifrågavarande bildningar 

 från formell synpunkt icke igenkännas såsom sådana. Suffixet 

 -io- uppträder nämligen i tvänne paradigmformer (nom. o. ack. 

 sg.) under en afljudsfas -'i- ^), iföljd livaraf sagda kasus af lo- 

 stamsböjningen redan urgermanskt sammanföllo med motsva- 



y Genom uniformering kunde /o-formen emellertid blifva genom- 

 gående; jfr t. ex. nominativformerna find. yoj-yaS, gr. ay-iO-C 

 'venerandus^, lat. exim-ill-S 'eximendus'', ags. hrijCG, flit. pvaclli (där- 

 emot got. hruhs) brauchbar^. Ang. sagda afijudsföreteelse jämföre 

 man Streitberg, Beitr. XIV, 165 ff.; XV, 489 ff.; Brugmanu, Grundr. 

 II, 116, noten; Jellinek, Beitr. XVI, 318; Sievers ibid. 567 gent- 

 emot Kluge (Nom. Stammbild. §§ 229 — 232, se äfven P. Grund. I, 

 378) o. a. författare, hvilka i förevarande verbaladjektiv spåra bild- 

 ningar med ieu. ^-auffix. 



