358 



Hvacl åter specielt de nordiska språken beträffar, är 

 det Söderberg, som i sin Forngutniska Ljudlära (p. 12) 

 först uttalat tanken att af tillvaron af både omljudd och 

 oomljudd form hos adjektiv sluta till ursprungliga i- eller u- 

 stammar, en tanke som i hufvudsak aksepterades och vidare 

 utfördes af Noreen, Landsm. I. 691, i en recension af S:s 

 förenämda arbete. Noreens inlägg i frågan innebar tillika en 

 närmare präcisering af S:s förslagsmening. Medan S. i fråga 

 ora de af honom åberopade dubbelformerna icke gjorde skill- 

 nad mellan lång- och kortstafviga ordstammar, framhöll N. i 

 stöd af de af Sievers Beitr. IV. 522 ff., -V. 63 fif., uppdagade 

 lagarna för synkope af i, att långstafviga adjektiv med om- 

 ljudd och oomljudd form endast kunde förklaras som tc- 

 stammar: som i-stammar hade de ej kunnat förete någon oom- 

 ljudd form, då ju i efter lång rotstafvelse synkoperades först 

 efter i- omljudsperioden. Denna på Sievers återgående, tidi- 

 gare allmänt delade uppfattning af z-synkopen, hvilken skulle 

 inträdt tidigare efter kort tonstafvelse än efter lång, då ju 

 i i senare fallet kvarlämnat omljud, i förra fallet icke, 

 har sedermera kullkastats genom Kocks bekanta teori om 

 tvänne nord. i-omljudsperioder, en äldre och en yngre 

 (Arkiv IV. 141 ff., Beitr. XIV. 53 ff.), en åskådning, 

 enligt hvilken just frånvaron af omljud vid kort rotstaf- 

 velse är ett bevis för att den följ. i-vokalen (liks. för öfrigt 

 i västgerm. språk) i detta fall kvarstått längre än vid lång rot- 

 stafvelse. Enligt denna teori inträder hos långstafviga i- 

 stammar i-omljud af rotvokalen i följd af själfva synkopen 

 af i, och kunna desamma äfven enligt denna uppfattning så- 

 ledes icke uppvisa någon oomljudd form. 



Med tillämpning af denna förklaringsprincip har man 

 sedermera sökt deducera gamla w-stammar ur ett mindre 

 antal andra nord. adjektiv med ofvan berörda formväx- 



