357 



logisk påvärkan från de talrikare, flekterade kasusformernas 

 sida, hos hvilka ja-stamsböjningen redan därförinnan generali- 

 serats, inträngde ändeisen i äfven i de oböjda formerna och 

 vare sig alldeles utträngde den ursprungliga formen eller kom 

 att existera jämsides med densamma. Nu voro emellertid de 

 från urgermanskan öfverkomna långstafviga ^-stammarna i de 

 otlekterade formerna underkastade samma utljudslag, apokope 

 af i. I anglosaksiskan var denna vokalförlust förbunden med 

 i-omljud af stamvokalen, hvilket utgör ett kriterium på den 

 urspr, suffixformen. Däremot uteblef i-omljudet i fornhögt. 

 och fornsaks. ^), hvarför dubbelformer med och utan i af 

 flit. och fs . (långst.) adjektiv i och för sig icke äro bevisande 

 för stamaäedningsvokalen, hvilken kunnat vara ett ti- eller i~ 

 suffix eller ock suft. -i a- i dess svagaste afljudsfas (i). Dess- 

 utom ha dubbelformer af ifrågavarande art i västgermanska 

 språk (ish. i fht., sällan i ags.) äfven uppkommit därigenom, 

 att ursprungliga «-stammar sekundärt öfvergått till /a- dek- 

 lination, något som ytterligare försvårar tydningen af dessa 

 former 2). 



Vidkommande särskildt gotiskan och de västgerm. språ- 

 ken har den adjektiviska it-stamskategorin och dess reflexer 

 i korthet berörts af Behaghel, Germania XXIII. 275, Kluge, 

 Nom. Stammb.2 §§ 179—182, Brugmann, Grundr. II. 294 f., 

 298, 315, Wilmanns, Deutsche Gramm. IL 409, Braune, Got. 

 Gramm.^ § 131, Sievers, Ags. Graram.^ § 303; jfr äfven 

 Schmidt, K. Z. XXVI. 371 f., Pluralbild. p. 72 f., Kluge 

 P. Grundr. I.2 484, Hirt, Idg. Forsch. VI. 70 not 1, Streit- 

 berg, Urg. Gr. p. 274. 



1) Jfr Streitberg, Urg. Gr. p. 175 f. 



2) Jfr Branne, Ahd. Gramm. ^ § 249 anm. 2, Wilmanns, Deut- 

 sche Gramm. II. 414 f., Kluge, Nom. Stammb.^ § 181 anm. 



