349 



Berörda afljiidsväxling hos ^o-stanimarna förutsätter en 

 därmed förbunden urindoeurop. aksentväxling, livars värknin- 

 gar i pjälfva värket i flere fall ännu spåras i germ. språk. 

 Denna vacklan i dessa bildningars ieu. aksentläge synes ha 

 varit beroende af deras ursprungliga betydelsefunktion. I 

 det ieu. urspråket funnos nämligen enligt] nyare undersöknin- 

 gar (se Hirt, Der idg. Akz. p. 258 if., Idg. Forsch. VII. 117 

 fif., Streitberg, Urg. Gr. p. 196 if.) oxytonerade och paroxy- 

 tonerade primära o-stamsbildningar, hvilka hade en hela 

 kasusparadigmet genomgående fast aksent, i det densamma 

 hvilade antingen på suffixet eller på rotstafvelsen. Af de 

 båda stora betydelsekategorier, hvari dessa o-stammar sön- 

 derfalla, noniina agentis och nomina actionis, betona de förra, 

 hvilka omfatta största kontingenten af o-adjektiven, suffixet, 

 medan de senare förlägga hufvudaksenten på roten ^). Denna 

 aksentdifferens synes från början ha varit förbunden med en 

 regelbunden atijudsväxling : oxytonering åtföljdes af s. k. 

 svagt, paroxytonering af starkt rotafijud, ett samband som i 

 flere fall tydligt skönjes i fornind. och grek. Men i regeln 

 visar sig afljudsstadiernas ursprungliga fördelning redan i 

 urspråklig tid ha undergått störingar i följd af formutjäm- 

 ning, hvilken tillika ofta framkallat rubbningar af det urspr. 

 aksentläget. 



I fråga om rotafljudet framgår denna starka formutjäm- 

 ningsbenägenhet klarast från de icke sällsynta afljudsföreteel- 

 ser, hvilka förekomma hos ursprungligen ett och samma ord i 

 en och samma betydelsefunktion (ss. antingen nom. ag. eller 

 nom. act.) Af sådana fall kunna här anföras: 



^) Verbaladjektiven på -io-, hvilka i fornindiskan och grek., i 

 strid med denna regel, betona rotstafvelsen, vill Hirt o. a. a. p. 275 f. på 

 grund häraf förklara som sekundärbildningar. Angående hithörande nord. 

 formationer hänvisar jag till detta arbetes förra del, kap. II p. 1 20 f. 



