301 



verbaladjektiv, hvilka emellertid till en öfvervägande del sy- 

 nas vara gamla förhistoriska participia. Till många af dem 

 äro nämligen jämsidesgående starka verb eller svaga verb med 

 ursprungligen stark flexion från historisk tid uppvisbara och 

 i fråga om andra hithörande bildningar framträder deras 

 äldre participiala karaktär vid jämförelse med motsvarande 

 former i släktspråken. I någa andra fall slutligen ha dessa 

 ^o-bildningar möjligen aldrig fungerat som participia, i det 

 de kunna härröra från en period af det indoeuropeiska ur- 

 språket, då to-adjektiven ännu icke trädt i association med 

 verbalsystemet. 



I fråga om betydelsen voro de indoeuropeiska ^o-adjek- 

 tiven mer än dels synonymer till ieu. participia prat. pass., 

 och det är i denna funktion förevarande ^o-suffix bevarat sig 

 lifskraftigt i germanska språk. Icke fullt så utbredd, men väl 

 lika gammal — d. ä. allmänt indoeuropeisk — var användningen 

 af dessa adjektiv i aktift-intransitiv betydelse. Dessutom 

 uppträdde våra adjektiv redan i indoeuropeisk tid ej sällan 

 för att ange skicklighet, lämplighet, möjlighet, nödvändighet, 

 en funktion, som emellertid i germanska språk är något säll- 

 sällsynt och från början endast torde tillkommit bildningar, 

 sammansatta med någon negerande partikel. 



Redan i urindoeuropeisk tid voro i fråga varande to- (tä-) 

 bildningar allmänt använda som substantiv, dels för att be- 

 teckna lefvande väsen af maskulint eller feminint genus, dels 

 såsom sakliga konkreta, dels i egenskap af uomina abstrakta, 

 för det mesta i feminin eller neutral, jämförelsevis sällan 

 maskulin form. Den adjektiviska och substantiviska funktio- 

 nen torde härvid varit förenade i ett och samma paradigm,*^ 

 i ett flertal fall uppträda de ännu i historisk tid jämsides. 



Beträffande indoeuropeiska to-bildningar i allmänhet 

 hänvisar jag framför alt till Paul, Principien^ p. 336 f., Brug- 



