268 



öfver ngn', miseror 'yttrar medlidande med, beklagar, ömkar 

 med ord' till lat. miser ""eländig, arm", got. arman, fht. ir-b- 

 armen förbarma sig', flit. erharmelih 'miserandus', nht. er- 

 härmlich, nsv. erharmlig 'jämmerlig, ömklig', nsv. dial. (Rz) 

 arma se 'beklaga sig, jämra sig' till germ. adj. arma- 'olyck- 

 lig, beklagansvärd, fattig', fno.-isl. aumJca 'beklage, ynke', 

 nsv. ömka till isl. aumr 'ulycklig, eländig', nsv. öm. — Äfven i 

 sin grundbet. 'sväfvande, ostadig' synes mig vårt adj. ha kvarläm- 

 nat spår å nordisk språkbotten : no.-dial. (Ross) vaala 'irre om 

 (i Ufore og Uveir), tumle strabadserende omkring' går såväl 

 formelt som semasiologiskt i hop med fht. ivadalTm mhd. 

 wadelen 'schweifen, vagari, flattern, schwanken', och no. dial. 

 vaal m. 'En som vaalar', vaal n. a) 'det at vaala (Strabad- 

 seren. Tumlen m. m.)', b) 'Person som vaalar' äro väl i grun- 

 den intet annat än substantiveringar af samma adj. I ety- 

 mologiskt afseende ställes fht. wadal 'diirftig' mhd. ivadel 

 'unstät, schweifend' redan af Schade Wbch^ 1071 a i sam- 

 band med flit. ivadal luadol ivadil mht. wadél luedel stm. n. 

 'Wedel, flabellum' ^), hvilket han i anslutning till Graflf och 

 Pott anser vara ett nomen instrum. på -jAa- af roten ve- 

 'wehen' (eg. 'Werkzeug zum Wehen, Fächeln'), en uppfattning 

 som äfven delas af Kluge, Nom. Stammb.^ § 97, Wbch^ 'Wedel' 

 och Wilmanns, Deutsche Gramm. II. 273. Med hänsyn till 

 biformen ivadil ^), som innehåller suff. -ila, synes mig emel- 

 lertid riktigare att med Noreen, Urg. Lautl. pp. 50, 77, 183, 

 194 utgå från en ur basen ve- medels dentalutvidgning fram- 

 gången rotform net- (jfr Persson, Wurzelerw. p. 35), som 



^) Fht. wadal i bet. 'Schweifeu, Schwanken, Wanderschaft, 

 Phasen des ab- und zunehmenden Mondes, Vollmond kan fattas sora 

 substantivering af adj. Ivadal. 



2) Enl. Wilmanns a. st. vore tuadU en orabildning af *iva-J>la- 

 ivadal efter mönstret af de talrikt representerade nomina instr. på -il. 



