'255 



för senare leden i nsv. dial. (Rz) fågla-sJcjarre 'åkerspöke', 

 horsa-sMrra = häst-sTcärr 'hästskramla'. Till grund ligger ieu. 

 roten slcer- i gr. axaigu), d-oxaloco 'springe, hiipfe, tanze', 

 cxiQTcco) 'hiipfe'. fksl. slcorii 'schneir, slirenja 'scurrilitas', fht. 

 scer-n d. s. (se Persson; Wz. pp. 32, 38). 



C. Med rotvokalismen o {a). 



1. En europeisk bildning. 



ieu. "^'stu-ro- (urg. '■^sfO-m-J: fno.-isl. (Eg. Vgf, Fr.^) 

 stör7- 'stor, anseelig ved sin Stilling og Förbindelse, övermo- 

 dig, umedgiorlig', fsv. fda stör 'stor'. Identiska formationer 

 uppträda blott i lit. storas 'tjock' och fksl. stärä 'gammaf. 

 Ordet hör till ieu. roten stä- 'stå, ställa'. (Se Persson, Wur- 

 zelerw. pp. 63, 178, Noreen, Urg. p. 216), 



2. Samgermansha Inldningar. 



urg. *aö-ra-: fno.-isl. afr 'stark'. Hymiskvida 12, 7 

 läser S. Grundtvig membranernas aj/r (aör) som afr, hvari 

 han ser en motsvarighet till got. ahr^- 'stark, häftig', en läs- 

 ning som sedermera vunnit anslutning af K. Hillebrand (Die 

 Lieder der älteren Edda) samt af H. Gering (Glossar zu den 

 Eddaliadern), Samma adj. (afr) har af Grundtvig (o. a. st.) 

 samt af Bugge (Norrten Fornkvtédi) med rätta antagits bilda 

 förra leden i fno.-isl. adj, afrendr 'stark' (för äldre afrhendr, 

 en form som uppvisats Morkinskinna p. 213) äfvensom i subst. 

 afrendi 'styrka'. En östnordisk parallell till i fråga varande 



