210 



firtree', nsv. tall, en samhörighet, hvilken redan Vgf. insett. 

 Sistnämthi ord förklarar Hellquist Arkiv VII, 14 med rätta 

 som ett substantiveradt no-stamsparticip ieu. Hol-nä, hvilket 

 han sammanställer med lat. lätus (*stlä-tos) 'vid, på hredden 

 utsträkt" (ieu. 'K stel- i fksl. steljq stHati 'ausbreiten'' ^)) och 

 i enlighet härmed tillägger en grundbetydelse af 'det på 

 längden utsträkta (långa) trädet'. Denna tolkning förefaller 

 fullt tillfredsställande, men utesluter icke möjligheten af ett 

 annat etymon, hvilket synes mig till och med sannolikare. 

 Ordformerna i fråga (*Jmlla-, *J)alld) kunde härröra från 

 ieu. roten tel- t/- 'höja, lyfta' i bl. a. lat. tollo 'upplyfter, 

 uppreser, lyfter i höjden" och skulle för denna händelse egent- 

 ligen beteckna 'något upp i höjden lyft (högt beläget)', 

 en grundbetydelse, som bättre skulle förklara särskildt nyan- 

 sen 'udde, spets, topp (på träd m. m.)' hos nsv. dial. tull(e). 

 urg. *furna-, * forna- (ieu. *2^r-no-): fno.-isl. (Eg. Vgf. 

 Fr.2) forn 'gammal, forn', fsv. (Schl.) forn, ä. da. (Kalk.) 

 forn d. s. Utomnordiskt möter ordet i fs. uttr. an forn- 

 (furn-) dagun 'i forna dagar' samt med adverbiell använd- 

 ning i fs. furn, forn, fht. forn, mht. vorn 'förr, fordom'. 

 Vidkommande sin etymologi kan adj. fattas som gammalt 

 wo-particip till roten i vb. fara och låter i öfverensstämmelse 

 härmed återföra sig på en grundbetydelse af 'framfaren, för- 

 gången'. Berörda rot (ieu. jjer- 2H'-) ^if ytterst densamma 

 som förekommer dels om förfluten tid i got. fairneis 'alt, 

 vorjährig', fs. fem 'vorig, verflossen (von Jaliren)', fht. firni, 

 ags. fgrn- 'alt', lit. pernai adv. 'vorjährig', dels om afstånd 

 i rummet i da. fjcern adj. 'aflägsen', mit. mht. verne, nsv. 

 fjärran adv. etc, dels i bet. „framföre" i partiklarna för(e) 

 och fram (s. Schade, Wbch^ 199 b.; Noreen, Orddubbletter 



») S. Fick, Wbdi* I, 570; Bruginaiin, Grundr. II, 218. 



