120 



kunde nybildiiingsprincipen medels suffixot -lo- icke länge 

 hålla sig lifskraftig. Härpå tyder förekomsten redan i forn- 

 språken af en kategori adjektivformationer på -inn, livilka 

 synas vara yngre utbildningar af ifrågavarande /o-starasadjektiv 

 (s. Falk, Beitr. XIV, 47, 49). 



Afljudsföreteelser inom samma ords rotstafvelse kunna 

 påvisas blott i några få fall: 1. aflj. ieu. ö-.é: vokalsynkope 

 i *nautia- (110): *neutia- (94): *nutia- (91); 2. aflj. ieu. ö-.é 

 i *flausia- (109): *fieu^ia- (94); 3. aflj. ieu. é\ vokalsynkope 

 i *uirkla- (92): \mrkia- (91); 4. aflj. ieu. e : ö (ä) i "huMd- 

 (104): *höbiå- (113), *kmemia- (96):? *kömia- (115). 



Den förhistoriska aksentuationen belyses af nedan sam- 

 manstälda bildningar: 



1. Ursprungliga paroxytoiia: 



Af sådana har jag att anföra blott trenne adjektiv, samt- 

 liga med rotvokalismen 5 : *S'ilJjki- (93), *kucej)la- (98), *scehuia- 

 (103). 



2. Ursprungliga oxytona: 



a). Med svag rotvokalisYti. 

 *i.n3id- (90): \/wk-: *fundiä- (91): \/pnt-. 



w 



b). Med rotvokalismen e. 



*^iläiå- (92), vernersk växelf. till *5ilpiar\ "frw^iä- (99): 

 \/prek; *ureziå- (102): \/ws-. 



