121 



c). Med 7'otvokalismen o (a). 



*fans(;d- (111): germ. \;fanh-; *bazid- (106): | hlias-; 

 *bm(^iå- (109: \/bheuk-; *sa-nögiå- (114): ['7iak-; Vilö^iå- 

 (117): germ. [hlah-; *slö^ld- (117): germ. \/slah-. 



Ofvan gjorda sammanställning synes gifva vid handen, 

 att den förhistoriska aksentuationen hos ifrågavarande verbal- 

 adjektiv var vacklande, i det hufvudtonen kunde hvila antingen 

 på rotstafvelsen eller på suflfixet. Största delen (9 bland 

 inalles 11) af de oxytonerade bildningarna förete emellertid, 

 i stället för väntadt svagt rotafljud, l- och o- (a-) vokalism, 

 en omständighet som tyder på, att formerna i fråga undergått 

 aksentrubbning till förmån för sufifixbetoning. Detta antagande 

 finner stöd i motsvarande fornindiska och grekiska bildningar, 

 hvilka i regeln äro paroxytonerade. 



