221 



dimmes, ocli ciigl. dim 'dunkel, triibe\ I fråga om sin ety- 

 mologi sammanhänger ordet närmast med fht. timher och tim- 

 mer 'dunkel, finster, vidare med gr. O^éfisQog 'allvarlig' 

 (egentl. 'dyster'?) samt med ir, deim (-^demi) 'diister', deme 

 (*demja) 'Dunkcllieit' (s(; bl. a. Fick, Wbch* I, 464, II, 147). 

 Gerra. ''"dimma- har sannolikt framgått ur furgerm. *dhem-no-. 

 Då emellertid ctymologiskt motsvarande former med mn sak- 

 nas, är möjligheten af annat ursprung för geminatan i ordet 

 tänkbar (jfr Kluge, P. Grundr. I, 335; Noreen, Urg. Lautl. 

 1). 157 f.). 



c) Isolerade bildniiii^ar. 



urg. ■'^mella- (<< '''"mel-nii'): no. dial. (Aas.) mjcll ') 'frisk, 

 sund' (en betydelse som förutsattes af umjcll 'sygclig'), 2) 'om 

 Sneen: tor, let, los, ikke fugtig (kram)'; nsv. mjäll 'mjuk; 

 hvitglänsande, klar', dialektiskt (enl. Rz) äfven = no. mjell 

 2) samt i öfverförd l)emärkelsc 'ömsint, blödhjärtad'. I sub- 

 stantiverad form uppträder adj. i fno.-isl. mioU f. (urg. '■^mcl-no) 

 'tor, nyfalden Sne' ') samt i nsv. mjäll n. 'fnasscl i hufvudet', 

 sv. dial. (Rz) mjäll f. 'lös och tunn snöflinga', mjälla f. 'lös, 

 tin sand', i det sist nämda med ?i-stamsflexion. Till grund 

 för ordet ligger ieu. roten mel- 'zerreiben, mahlen* i bl. a. 

 lat. molo, fir. melim, fksl. meljci, lit. malit 'mahle', isl. miol, 

 ags. melu, fht. melo, h.mel 'Mehl', got. malan, isl. mcda 

 'mahlen'. Adjektivets grundbetydelse är i enlighet härmed 

 'krossad, målad, fin, tunn', hvaraf närmast 'klar, ren, hvit, 

 glänsande'. 



1) Jfr Hellquist, Arkiv VII, 14; Noreen, Aisl. Gramm.2 § 252, 

 1, Urg. Lautl. p. 157. 



