225 



slem-no-, men något säkert kriterium härpå gifves icke, jfr 

 art. urg. dimma p. 44 i det föreg. 



C. Med rotvokalismen b(ä). 



a) En europeisk bildiiiiii^. 



ieu. ''"moi-no, urg. *mal-na-: fno.-isl. (Eg. Vgf. Fr.-) 

 memn 'skadelig, plagende, smertelig'. A östnord. botten tror 

 jag mig ha upptakt en motsvarande adjektivbiklning i äklre 

 nysvcnskt språkbruk (Dom. Regi. 34) i sammanli.: at hans 

 edh är reen och icke meen. Det sista ordet i meningen be- 

 höfver nödvändigtvis icke vara substantivet fsv. men 'mened' 

 — såsom Rydqvist Sv. Spr. Lagar VI, 294 antagit — , utan 

 kan, då ordet står som motsättning till adj. reen, fattas ad- 

 jektiviskt i betydelse af 'falsk'. Spår af ordets adjektiviska 

 funktion torde äfven föreligga i några sammansättningar med 

 men i förra leden, sådana som fsv. men-ejjer (jfr däremot 

 mens ej)er), f da men-eth = fno.-isl. mein-eidr "^mened, falsk 

 ed', fsv. nsv. men-före 'dåligt väglag', substantivering af ett 

 adj. men-för (uppvi&adt i Bonaventura p. 77) = fno.-isl. mein- 

 forr 'vanskelig at passere'. För öfrigt uppträder adj. i öst- 

 nordiskan blott substantiveradt: fsv. (Schl.) men 1) 'men, 

 skada', 2) 'hinder', 3) 'fel, falskhet, särskildt osanning i ed', 

 fda. (Lund) men 'bröst, skade; mened, mensvsergen*, jfr fno.- 

 isl. mein n. 'Skade, Hindring'. Germanska parallellformer 

 föreligga i fht. mht. mein, fs. min, ags. män 'falsch, trii- 

 gerisch, verbrecherisch' med motsvarande substantiveringar. 

 Å utomgermansk mark återfinna vi ordet blott som subst. 

 lit. mal-na-s 'Tausch', f ksl. me-na 'Änderung, Wechsel'. Till 



