431 



Denna etymologi anger emellertid icke med säkerhet, 

 huruvida ?t-elementet i fno.-isl. ack. doklcuan, i denominativa 

 vb. d0lckua 'formorke, fordunkle', äfvensom i ftris. djurik 

 {^äinhua-) är radikalt, d. v. s. framsprunget ur en ieu. 

 labiovelar guttural, eller suffixalt. I fall fris. djunJc värkli- 

 gen — som man plägar antaga — reflekterar en grdf. 

 *dinhja2 (och icke tilläfventyrs en till a-deklination öfver- 

 gången gammal i(-stam, något som dock är möjligt ^) ), 

 kunde här äfven tänkas föreligga en växling mellan a- 

 <pro ua-) och 2<-stam, hvilket dock är mindre sannolikt -). 



IT. Aflj lidsföreteelser och spår af firliistorisk 

 aksentväxli]ii>- hos ?<-adjektiveii. 



För ernående af öfversiktlighet lämnas i det följande 

 €n sammanställning af ofvan i afdelningarna I och II gran- 

 skade i6-stamsbildningar med hänsyn till deras afljudsförhål- 

 landen. 



1. Säkra ^^-stammar (afdeln. I). 



a) Rotafljudet o,' a, c. 



nalii-, hardii-, sainii-, suötu-, felu-, kverru-, märu-, 

 suCeru-, 



1) Jfr Siebs, P. Grundr. I. p. 765 § 75, II. 



^) För denna tolkning bör enligt min mening en äldre af J. 

 Schmidt, Vocalismus I. 173 framstäld etymologi afgjordt vika. Ad- 

 jektivgruppen i fråga sammanställes med lit. äeflkti (deugiu) "^bedec- 

 ken (jfr lat. ob-SCU-}'l(S). Ännu mindre sannolik förekommer mig 

 den antagligen nyaste tydningen af vårt ord, gifven af Hirt i hans 

 arb. Der indogerm. Äblaut p. 94, där isl. dokkr o. s. v. förbindes 

 med find. ådhvavM "ev erlosch', dhvämtas 'dunkel', gr. d^vrjtög, 

 xf^dvatog o. s. v. 



