433 



nation förhålla sig de i Rig-veda uppvisade tt-bildningar, 

 som förlägga hufvudtonen på den tematiska vokalen, till 

 dem, hos hvilka rotstafvelsen uppbär samma liufvudton, som 

 157 till 29 eller som 5 till 1, och äfven i grekiskan och 

 litauiskan visar sig samma betoningsprincip hos det vida 

 vägnar största antalet hithörande bildningar. Af detta för- 

 hållande drog han med rätta den slutsats, att de adjektiviska 

 M-stammarna i ieu. tid i regeln varit oxytona, en uppfattning 

 hvars riktighet sedermera vunnit bekräftelse genom andra 

 forskare (se Brugmann, Grundr. IL 294, Hirt, Der idg. Akzent 

 p. 217 f.). Denna aksentuation var från början förbunden 

 med svagt rotstadium. Då flertalet ofvan sammanstälda germ. 

 formationer emellertid motsäga denna betonings- och afljuds- 

 regel, kräfver denna afvikelse sin speciella förklaring. 



Bland de i det föreg. berörda w-stammarna förekom 

 äfven germ. *s/wtu- 'söt' (förg. *si/udu-), hvilket i gotiskan 

 uppträder under afljudsformen sut^. Dessa afljudsformer låta 

 osökt ställa sig vid sidan af sådana paralleller som Und. prathu-s, 

 lit. 2)latus 'bred': find. pi-thu-s d. s. ; find. ägä-s, av. äsu-s, 

 gr. (äxv-i ^snabb': lat. acu-pedius (jfr komp. öcior). De 

 anförda fallen af afljudsföreteelser inom samma ord är man 

 emellertid icke berättigad att fatta som kriterier för en väx- 

 ling mellan starkt och svagt rotatijud inom de ieu. tf-adjek- 

 tivens kasussystem. Dubbelformerna i fråga låta nämligen 

 utan svårighet förklara sig som resultatet af en utjämnings- 

 process mellan de tre komparatiunsgraderna, af hvilka posi- 

 tiven och superlativen ursprungligen hade svagt, komparativen 

 däremot starkt rotafljud och i enlighet härmed betonade rot- 

 stafvelsen ^) (se Verner, K. Z. XXIII. 127, Kluge, P. Grundr. 



'^) Denna förklaring kan dock själffallet icke tillämpas i fråga 

 om en afljudsväxling sådan som got. fillt (^felu-) : ags. feOilo 

 (*fahi-) : fris. ful C^fulu-), find. ptlVH-S. 



