438 



germ. Gutt., där han p. 134 — med stöd af den homer. 

 parallelUsmen l^v^ dl ialiivri InUxo vnvsiiiri - förbinder 

 fno.-isl. lögn 'meeres und windstiUe^ samt vb. hjgna (vedret 

 lygner 'klart sich auf) med ofvan afsedda ordgrupp af roten 

 leuJc-, och grundar sig denna min uppfattning närmast 

 på särsliilda ofvan meddelade nord. ordgrupp tillhörande 

 betydelsenyanser. Nno. adj. lögn angafs i första rummet 

 betyda 'stille, rolig, isser om Vandet' och äfven å öfriga 

 nord. språkområden har detta adj. användts som epitet för 

 vattenytans vid vindstilla framträdande egenskap att klart 

 återspegla föremål. Att denna nord. ordgrupps grundbety- 

 delse innebär föreställningen om något 'glänsande, blankt', 

 framgår med evidens af bet. 2) hos nno. lögn, lygna = stille 

 Plet hvor Vandet er blankt som af opflydende Fedt, äfven- 

 som af vb. lygna i dess bet. Vise sig som en blank, olje- 

 dtekket Plet paa ellers graat kruset Hav\ Till den intres- 

 santa betydelseutveckling, som genomlupits af denna ord- 

 grupp, kan jag anföra ett flertal parallellismer: från nordisk 

 språkbotten en ordgrupp hörande till germ. roten Ueijc- Ulk- 

 'glänsa (fno.-isl. UtUa, fs. hVican, ags. hlican o. s. v.), nämligen 

 Tsv. dial. (Rietz) Uek 1) 'glänsande, blek^ 2) 'lugn, om sjiins 

 vattenyta , Ueka 'stiltje på hafvet', UiTckna hleikna 'lugna af, 

 nno. dial. Uika 'VindstiUe med blankt Vand', nda. Uik-stille 

 'alldeles lugn', haf-hlik 'hafslugn'; från utomgermanskt språk^ 

 gebit gr. Y^dijptj 'vindstilla, ir. glaine ^glanjä: Fick, Wbch* 

 II. 119) d. s., ord hvilka sammanhänga med gr. yslerv 

 'glänsa (Hesych.), yA^>oc 'praktstycke, smycke', ir. glan 

 (*glano-s) 'rein, glänzend', ro-^Zan 'erglänzte', ags. drh2e'rein, 

 glänzend'.^) 



1) För got. vis n. 'vindstilla', som ännu icke erhållit en till- 

 fredsställande förklaring (se Osthoff, Morph. Unt. IV. 188 °ot, 

 Uhlenbeck, Et. Wbch 169), vågar jag på grund af ofvan meddelade 



