Bura. 77 



Kuten läbes kaikkia muitakin kirkkoja, niin Eurankin 

 kirkkoa rupesivat biidet kivittämään kun se valmiiksi tuli. 

 Mansikasmäestä heittelivät he suuria kiviä, niillä kirkkoa 

 kukistaakseen; yksi heidän heittämänsä kivi lensi aina Pyhä- 

 järven rannalle, yksi Lähteenojan pellolle, yksi kirkon luo ja 

 yksi Soupaksen pellolle, sen alle joutui piika ja härkäpari. 

 Tästä kivestä oli vielä viimeaikoina käynyt sellainen juttu, 

 etta ken siihen koskee, se tulee sokeaksi. — Kerran sodan- 

 aikana lähdettiin kirkon kelloja viemään piiloon Mansikas- 

 mäkeen (Waanin taa), mutta Isolla niitulla tulikin jo vihol- 

 linen vastaan; ei viejillä muuta neuvoa, kun täytyi upottaa 

 kellot jokeen Koveronkoukkuun, ja niitäpä ei nyt sieltä saada, 

 vaikka monta kertaa on yritetty. Usein on ollut kello jo 

 vedenpinnalle nousemaisillaan, mutta silloiu on aina ilmes- 

 tynyt lähellä olevalle maantielle käyskentelemään vanha ämmä, 

 joka nostajille on yhtä, toista huudellut; nämä eivät ole saat- 

 taneet olla vastaamatta, ja niin pian kun såna heidän suus- 

 taan on pääsnyt, on kello tåas pohjaan hulmahtanut, eikä 

 enää sattunut samain miesten onkeen. On nyt kuitenkin 

 kuultu sellainen " m neuvo, etta sitte västa kellot saadaan, jos 

 niitä ottamaan inenee valkoisenverevät kaksoisveljekset ja 

 valkoiset kaksoishärjät; — mutta mistäpä sellainen kaksois- 

 pari tuli. 



Isonvihan ajoista kerrotaan, etta „silloin kun isoryssä 

 maahan tuli", oli suurin osa pitäjän väestä paossa Kahalan 

 kulmalla, missa vielä kauan jälkeen on näkynyt pakopirttein 

 sijoja. Sorkkisten kylan väki oli ollut paossa Heinuksen kor- 

 vessa. Kerran yöllä tuntematon ääni huuti pakolaisille: nos- 

 kaa ylös pojat, kamala ääni kuulu; väki nousi ylös ja meni 

 metsän rinteelle katsomaan, miten kylässä on asiat; siellä 

 vielä Venäläiset peulmsivat, kiusaten kylään jääneitä asukkaita. 



