96 Uhiilan kihlakunta. 



alustalaisillensa; nämä, rasitettuina turvausivat Jumalaan ja 

 kävivät ahkerästi kirkossa, mutta senpätähden rupesi kreivi 

 kirkkoa vihaamaan ja täytätti sen eräänä syksynä olilla; teki 

 siis kirkon olkiladoksi. Mutta mitenkäs kävi, — senjälkeen 

 heräsi tuo mahtava herra joka aanra kifkosta, olkiriittain 

 välistä; joku näkymätön voima hänet aina yöllä sinne vei. 

 Päästäkseen tuosta pälkähästä, täytyi hanen laitattaa kirkko 

 tybjäksi, mutta Jumalan huoneen häväisemisestä seurasi vielä 

 kovempi rangaistus: seuraavana kesänä eivät Mullan herran 

 pellot kasvaneet yhtäkään olen-kortta. Sitte rupesi tuota 

 ankaraa herraa vaivaamaan kova tauti; lääkärit laskivat hä- 

 nestä vetta monta korvollista, — oikeinpa ammeittain, mutta 

 ei siitäkään apua, — hän kuoli. Kun hanen ruumistaan 

 vietiin Eurajoen kirkkomaahan haudattavaksi, oli se niin ras- 

 kas, etta sitä vetämään tarvittiin hevoset, härjat. Kun tul- 

 tiin lähelle kirkkoa, purskahti kreivin ruumiista niin paljo 

 verta, etta siitä tuli tien vieressä oleva kivikin aivan punai- 

 seksi, mutta samassa tulikin ruumis keveämmäksi. Tuon 

 mahtavan herran veri, joka oli koottu monen köyhän ja kär- 

 sivän hiestä, ei saanut tulla siunattuun multaan. — Veren 

 kastamaa kiveä sanotaan vielä tänäpäivänä verihiveksi; se 

 on pappilan riihen kohdalla, maantien-ojassa, aidan alla (ei 

 kuitenkaan punaisena). 



Niin hirmuisessa maineessa elää mainion Tott'in nimi 

 kansan muistossa. Luultavasti ei tuollainen juttu ole aivan 

 syyttä syntynyt. Kumpi sitte lienee ollut se herra, jota ker- 

 tomus tarkoittaa, Åke Totfko, „lumiaura", joka kuoli La- 

 vilassa 1640 Heinäk. 15 p., vai hanen poikansa Klaus l ). 



[CXII] Linmaan (Linnamaan) Unna. Wuohijoen kar- 



a ) Kaiketi kreivi Klaus Tott, jonka väkivaltaisuudesta Kaarle- 

 borgin kreivikunnassa PohjaDmaalla, vrt. Suomi IX, s. 217. Toini. 



