af grönt, tradigt, uralitartadt hornblende. Denna dioritiska 

 glimmergahhro har såsom förut är nämdt (sid 36) influerat 

 på den angränsande gneisgraniten sålunda, att de karaktä- 

 ristiska granatfläckarua hos denna till större delen försvun- 

 nit vid kontaktzonen. 



I det norra området har bärgarten fått en mera por- 

 fyrisk karaktär. Den grofkorniga diahasporfyren från Pal- 

 jakka, som är beskrifven af prof. Wiik (1. c.) är den rå- 

 dande bärgarten inom östra delen af detta område. I Pö- 

 kelä-trakten åter har labradorporfyreu en sammansättning, 

 som närmar den till Kuisaaritypen. I en titanjärnhaltigy 

 grofkornig, synnerligen labradorrik grundmassa, där pyroxe- 

 nen är af två slag, rombisk, metalliskt skimrande hypersteu 

 och grön, monoklin augit, som omgif ver iden -förra och i ådror 

 genomdrager fältspaten, äro stora, ända till 3 — 4 cm. långa 

 labradorindivider utkristalliserade. I områdets sydvästli- 

 gaste del är bärgartens grundmassa mörkare, tätare och 

 förändrad till sin sammansättning. Den utgöres nämligen 

 här af en mycket finkornig glimmerdiabas (gahbro), som fort- 

 farande är en labrador-porfyr. En mikroskopisk undersök- 

 ning af en stuff från stranden af Kuoppalampi visar, att den 

 svarta grundmassau innehåller fältspat, gröngul diallag, mag- 

 netik-korn i mängd och något biotit. De porfjTiskt fram- 

 trädande, utdragna, polysyntetiska plagioklasindividerna, ofta 

 sammansatta efter två skilda tvilliugslagar, uppnå en längd 

 af cirka 1 cm. De äro i synnerligt hög grad inprägnerade 

 af de nålformiga mikroliterna, hvilka i två riktningar ge- 

 nomdraga det ljusa mineralet, på hvars sprickor en grön 

 substans stundom afsatt sig. Biotiten finnes dels som små 

 runda fjäll i grundmassan, dels porfyriskt afskild och bildar 

 då bladiga partier med ganska oregelbundna konturer. Grund- 

 massan med de afrundade diallagindividerna, magnetiten och 



