Såsom väl bekant, var det Berzehus och de Saussure, 

 som fastade synnerlig vigt vid åkerjordens organiska be- 

 ståndsdelar. I senare tider har det likväl, sedan Liebig 

 bekämpat denna nppfattning, till förmån för hans minera- 

 liska växtnärande ämnen, varit en modesak, att icke alle- 

 nast betvifla, ntau rent af förneka de organiska ämnenas 

 betydelse för växternes utveckling- i den odlade jorden, utan 

 att man ansett sig böra gifva några giltiga bevis, för rig- 

 tigheten af denna nya lära. Att denna lära är beqväm för 

 jordbrukaren finner man lätt. men man måste beklaga den 

 öfverdi'ift, som denna ensidiga läras förkämpar låtit komma 

 sig till last. Denna lära innefattar ett misskännande af den 

 ordning, som gifver sig till känna i naturens visa hushåll- 

 ning ; ty redan en ytlig betraktelse af den odlingsbara jor- 

 dens ursprung genom bergarters förvittring, utvecklingen af 

 lägre växter å denna pulfverformiga massa, dessas under- 

 gång och förmultning, med humus ämnen såsom produkt, 

 matjordens bildning och förökande genom de vegetabiliska 

 kropparnes sönderdeluing å det ställe, der de utvecklat sig, 

 måste väl redan gifva tillräcklig anledning, att betrakta 

 denna omvexling af lif och död i naturiillståndet, såsom 

 icke varande verk af en tillfällighet, utan såsom uttryck af 

 positiva, verksamma naturlagar. Den odlingsbara jordens 

 och den så kallade matjordens uppkomst och sammansätt- 

 ning af organiska och oorganiska sönderdelade ämnen, väx- 

 ternes kemiska sammansättning af till hvardera riket hö- 



