161 



Ingen af (les.sa sig eniellau sji olika tolkiiiugar kau 

 dock auses tillfredsställaude. Le Ducs och fScliiefners öt- 

 versättuingar behandla Kalevalas text alltför fritt, deras 

 tolkuiug är sökt. Om rimosangarene geuom olklnen och 

 hernevartinen velat åskådliggöra hästens lätthet, så hade i 

 dikten äfveu mastat ingå nfigot ord, som autydt detta. Så- 

 som orden nn stå, kunna de icke utan vidare få denna be- 

 tydelse. Dertill saknar enligt den i Kalevala-sångerna rå- 

 dande uppfattning den genom en sådan tolkning springaren 

 tilldelade egenskapen allt värde såsom förklaring för Wäi- 

 nämöinens ridt öfver hafvet. Ty runosångarene, uppammade 

 under inflytande af magins verldsåskådning, voro ingalunda 

 nödgade att fråusäga hästen ponderabilitet, för att inse att 

 denne kunde ila öfver böljorna utan att dess liofvar dervid 

 fuktades. — Hvad sedan beträffar den åsigten att dessa 

 attribut innebära en färgbestämning, sä må deremot anmär- 

 kas, att icke fornsångerna. lika litet som några andra vitt- 

 nesbörd, veta förmäla att isabellfärgen i fråga om hästar 

 eller andra föremål hos forufinnarne stått i anseende. Visst 

 är åtminstone, att hos allmogen i sydöstra Finland de ljusa 

 färgerna för hästar ännu i denna dag icke äro några favo- 

 ritfärger, utan tvärtom föremål för ringaktning '■'). Deremot 

 äro hos denna allmoge likasom i Kalevala-sångerna bruna 

 och svarta hästar väl ansedda. Och synes en ljusare teck- 

 ning hos en sådan mörk höja dess anseende, i hvilket af- 

 seende här må erinras om de i fornsångerna förekommande: 

 laukJci, UinalKirja, suklcajalka o. d. Men dertill lider denna 

 tolkning af samma stora fel som föregående: att hos runo- 

 sångarene förutsätta en 1 i c e n t i a p o e t i c a, så afvikande 

 från det vanliga språkbruket, att Kalevala-sångerna icke 



Så t. ex. i ordspråket: uiies rukka, valkea lievoueu. 



