162 



torde lemua uägot exempel derpå. De af Löuurot kallade 

 adjektiva relativa på -inen kimiia uemligeu icke fä bety- 

 delsen af- färgbestämuiug- i den meuiug, att ett sädaut ad- 

 jektiv utau vidare komme att augifva deu färg, som det fö- 

 remål eger, livars benämuing utgör stamordet till det här- 

 ledda adjektivet. Lika litet derföre som heinänen kan be- 

 t3'da: gräsfärgad och Jiiirinen: mössfärgad, loetjåer oIk(ne}i: 

 halmfärgad, gul. — Då Barnas uppfattning här utan vidare 

 kan förbigås, återstår slutligen att nämna om den förkla- 

 ringen, att runosångarene genom ifrågavarande bestämnin- 

 gar sökt gifva en bild af hästens skapnad. Denna tolkning 

 — som i förbigående sagt kunde lemna ett ypperligt bevis 

 för den finska folkdiktens på vissa håll till ett axiom blifua 

 „formlöshet" — visar sig icke heller hållbar. Det förefaller 

 redan högeligen betänkligt att antaga, att dessa sångare 

 icke hittat på någon bättre bild för gestalten på en stolt 

 springare än små föremål ur växtriket. Men det är allde- 

 les omöjligt att tänka sig, att desse framstält den kraftfulla 

 Wäinämöinen ridande på en häst, som såg ut som ett halm- 

 strå eller en ärtstängel, såvida de icke önskat ställa sin 

 nationalhjelte i ohjelpligt löjlig dager, till hvilket antagande 

 dikten naturligtvis ej lemnar någon anledning. 



Om sålunda ingen af dessa olika tolkningar kan anses 

 ha löst frågan, lemna deremot talesätt i folkspråket och ett 

 af våra finska ordspråk nyckeln till en fullkomligt osökt för- 

 klaring af hvad oJJdnen och liernevartmen på anfördt ställe 

 betyda. Härvid må först anmärkas, att den senare bestäm- 

 ningen synes vara den, hvarpå vigteu hufvudsakligen här 

 ligger, äfvensom att olkinen närmast torde ha allittei'ation 

 och parallelism att tacka för sin förekomst här. Till stöd 

 för en sådan förmodan kan anföras: i samma G:te runo omtalas 

 huru Wäinämöinen, sedan Joukahaineu skjutit hans springare: 



