292 



såsom tillhörande större löfträd, förmodligeu al. Atmiustoue 

 de öfre lagren af ifrågavarande leror måste således beteck- 

 nas såsom svämleror. — Dessa livarfviga lerors mägtigliet 

 från dagen var sällan större än 1,5 — 1,7 meter, hvaruuder 

 följde en blåaktig, än vattenhaltig och lös, än fastare lera, 

 som sträckte sig ända ned till krossgruset eller fasta kl^i- 

 ten. Denna senare var särdeles skarpt skiljd från de öfver- 

 lagrande hvarfviga lerorna, så att den redan vid första 

 ögonkastet kunde urskiljas såsom en särskild formation. I 

 motsats till de öfverlagrande lerorna var den alltid absolut 

 fri från alla organiska rester, ytterligt plastisk, fet och fin, 

 under det att hvarfvigheten i vått tillstånd gaf rum för en 

 ytterst fin skiktning. Torkad framträder hvarfvigheten 

 visserligen, men har då ett helt annat utseende än den hos 

 de hvarfviga lerorna vanligen förekommande. Ofvanstående 

 iakttagelser voro nu början till de ihärdiga specialunder- 

 sökningar, med livilka jag fortgick uppåt längs Puujokls 

 dalgång, som liksom omslingrar hela kartbladet och seder- 

 mera äfven öfveralt inom undersökningsterrängen. Min 

 första tanke var, att ofvannämnde svämleror, såsom hittills 

 städse sjTits vara fallet, skulle hålla sig närmare längs vat- 

 tendraget. Då jag emellertid fortskred vinkelrätt mot detta, 

 för att bestämma svämlerornas utbredning, faun jag snart, 

 att de uppfylde hela dalen mellan Hattelmala åsen i vester 

 och den höjdsträckning, längs hvilken rån mot Hauho socken 

 löper i öster, en rät sträcka af öfver 15 kilometer i bredd. 

 På bottnet af 1 meters djupa gropar hittades ofta bitar at 

 kol och en gång äfven trä, under det att leran till utseen- 

 det visade sig identisk med den längs vattendraget anträf- 

 fade. Emellertid täcktes den hvarfviga leran alltid af ett 

 nära nog konstant 0,3 — 0,4 meter tjockt lager oskiktad lera. 

 — H varför betecknades nu ej denna lera såsom åkerlera? 



