295 



oskiktade lerbetäckningen varit åkerlera. sA hade den väl 

 här om någonsin bordt nppträda mellan den moderna sväm- 

 lerau och den från alla organiska spår fria blå- eller glacial- 

 leran. Så var emellertid ej fallet, här lika litet som i Hat- 

 tnia, Wånå eller annorstädes. En sak förtjenar dessutom 

 att anmärkas. Blålerans ufre g-räns visade sig ej vara pa- 

 i"allel med dagytan utan varierade i läge frau 1,8 meter ocii 

 mindre till 5,4 meter och mera. Detta tillsammans med det 

 sätt, på hvilket hvarfviga leran öfverlagrar blåleran, visar 

 t3'dligt, att vi hafva att göra med 2 distincta formationer 

 och förkastar tanken på att de hvarfviga lerorna genom 

 grundvattnets in%tande skulle liafva erhållit ett främmande 

 utseende (se fig. 2). 



Följa vi nu vidare Puujokis lopp uppför, möta oss föl- 

 jande bet3'dliga lertag först vid Ois station. Genom gräf- 

 ningar hafva vi emellertid redan dessförinnan varit i till- 

 fälle att återigen mångfaldiga gånger iakttaga, att på en 

 höjd af 89 meter och deröfver den tydliga hvarfvigheten 

 fiirst framträder på 0,6 — O.o meters djup, under det att den 

 \id sjelfva floden stiger lika högt upp i dagen som någon- 

 sin förut. Man kan således anse såsom konstateradt, att 

 hvarfvigheten här blifvit förstörd till ju större djup ju längre 

 den ifrågavarande leran stått öfver vatten. De högre be- 

 lägna lerorna måste ju vara äldre, men likväl ej dess äldre, 

 än att de inrymmas inom en formation af högst 5,4 meters 

 mägtighet tillsammans med de yngsta svämlerorna, från 

 hvilka de vid vertikala snitt knapt nog kunna skiljas. 



De tvänne väldiga lertagen vid Ois gifva nu en vi- 

 dare inblick i förhållandena och nya lärdomar. Det östra 

 lertaget är c. 5 meter djupt, hvaraf O.c meter blå lera. 

 Denna är i allo som ofvan beskrifvits. I vått tillstånd mär 

 ker man en ytterst fin skiktning, och endast en otydlig 



