299 



Den äldsta leraflagrinf/en uti hela området är: blA- 

 leran (Öfverlagrancle den g-laciala sanden). Blåleran måste 

 anses vara en glacial djupvattensbildniug och afsatt under 

 landets sänkning. 



Den utgör en mycket mägtig och öfver hela kartbla- 

 det utbredd formation och begränsas skarpt mot deu öfver- 

 lagrande hvarfviga leran, något som tyder på en hastig 

 landhöjning eller hastigt ändrade förhållanden. Det för- 

 modandet ligger nära till hands, att denna höjning stod i 

 sammanhang med ismassornas försvinnande. 



Hvarfviga leran har bildats under landets höjning och 

 innesluter inom sig uti en kontinuerlig serie alla lager, som 

 afsatte sig från isens försvinnande ända till våra dagars 

 hvarfviga svämleror. 



Af såväl blålerans som hvarfviga lerans förekomst på 

 ända till 120 meters höjd kunna vi sluta, att landet redan 

 under slutet af blålerans och början af hvarfviga lerans 

 bildning sjunkit till största delen under hafvet. hvarur en- 

 dast de alra högst belägna trakterna, sådana som i midten 

 af bladet med ända till 150—160 meters höjd, framstucko 

 såsom holmar och skär. Dessa kunna omöjligt mer hafva 

 utgjort härdar för några glacierer, hvarför vi vid tiden f(>r 

 iivarfviga lerans begynnande aflagring måste tänka oss där 

 ett vidsträckt haf i förbindelse med polarhafven och med 

 föga annat klimat än det nuvarande ishafvets. Men landet 

 steg, klimatet blef mildare, och i enlighet dermed finna vi 

 alt talrikare spår af organiska lemniugar, ju längre ned vi 

 gå exempelvis längs Puujokis dalgång, tills vi slutligen 

 komma till lerorna från i går, sväralerorna i Hattula och 

 Wånå. 



Jemföra vi nu ofvanantorda uppfattning med den hit- 

 tils i allmänhet rådande huru onaturlig förefaller icke den 



