302 



nämnas flerfaldiga g-ånger — men att dessa endast äro om- 

 vandlingsprodukter af hvarfviga leran har redan lilifvit ledt 

 i bevis. 



Sammanfattar man alla uppgifter, som Finlands geolo- 

 giska undersökning samlat, finner man, att den lerart som 

 hittils betecknats med namnet åkerlera, utbreder sig som 

 ett täcke c. 0,3 — 1,2 m. mägtigt, öfver största delen af de 

 sydfinska lerslätterna. 



Af de ställen der större mägtigheter observerats torde 

 största delen äfven kunna inrangeras inom nyssnämnda re- 

 gel. Återstår sålunda jemförelsevis få ställen, der en verk- 

 ligt oskiktad postglaciallera skulle inneliafva större utbred- 

 ning och mägtighet. Jag vill emellertid framhålla, att jag 

 för ingen del vill påstå att sådana ej funnes, endast att de 

 ej utgöra en särskild formation, åkerlerans, som i sig dess- 

 utom skulle innesluta den dag-, bit- och gryn-lera, som ju 

 måste uppkomma på och betäcka hvarje fält. 



Betrakta vi nu förhållandena i mellersta Sverge, dei- 

 ett vida större material redan hunnit samla sig, finna vi 

 dem nästan fullkomligt identiska med våra, och identiteten 

 vinner yttermera i tydlighet genom nyss anförda betrak- 

 telsesätt. 



Anmärkningsvärdt är, att i Sverge likasom här äfven 

 i yttersta skären hvarfviga leran går i dagen. Så t. ex. i 

 skären S. om Stockholm samt på Rådmansö, kartbladet 75. 

 D:r Svedmark omnämner der, att hvarfviga leran är den 

 allmännaste jordarten, som derför på kartan intager stora 

 arealer. Längre inåt landet är det oskiktade täcket tjockare. 

 Svedmark är dessutom den ende, som tyckes hafva tagit 

 med i beräkning, att hvarfvigheten af atmosferilierna för- 

 störes, ty han omnämner i beskrifningen till kartbladet Råd- 

 mansö, att den öfversta 0,9 metern ej visar hvarfvighet, 



