hvilket likväl ej föranledt honom att anse leran såsom åker- 

 lera. Andre svenske geolog-er tala ofta om 0,3, 0,6, 0,o ni. 

 mägtig åkerlera, öfverlagrande livarfviga leran. Att* såle- 

 des ej heller de svenske geologerne ernått ett gemensamt 

 betraktelsesätt af hvad som egentligen borde betecknas så- 

 som det ena eller det andra, synes häraf. Att den livarf- 

 viga leran i Sverge lika litet som här har någon synnerli- 

 gen stor mägtighet synes öfveralt. Ja på en mängd stäl- 

 len äro förhållandena analoga med de i vestra Nyland rå- 

 dande. Sålunda säger D:r Palmgren, kartbladet 50. att 

 livarfviga lerans mägtighet ej öfverstiger 1,2 — 1,5 m., under 

 det att den deremot underlagras af ända till 15 meter mäg- 

 tig hvarfvig mergel. Denna senare är blå till färgen ofvan- 

 till hvarfvig, undertill lös, samt har en viss svag lukt af 

 svafvelväte. Fullkomligt likadant är förhållandet med den 

 lera jag kallat blålera. Af ven hos oss är den hvarfvig i sin 

 öfversta del, lösare i sina undre lager, der dessutom livarf- 

 vigheten synes gifva vika för en viss fin skiktning. Men 

 likheten fortsattes ännu mer, då det sätt beskrifves, på hvil- 

 ket mergeln öfvergår i hvarfvig lera. Den hvarfviga leran 

 upptager i sin undre del ränder och hvarf, som äro kalk- 

 haltiga, på samma sätt, som hos oss hvarfviga leran uppta- 

 ger tunna hvarf af den redan vid första påseendet så ka- 

 rakteristiska blåleran. Afven andre författare såsom D:r 

 Hummel och Liunarson omnämna i beskrifningarne till bla- 

 den 54 & 50 den hvarfviga lerans brunröda och mergelns 

 blåa färg. Att den blåa färgen icke är sekundär, har re- 

 dan bevisats. Men man kan gå ännu längre och paralleli- 

 sera denna blågråa färgton med samma färg hos bottenmo- 

 rängruset. Af Svenska geologiska undersökningens analyser 

 ser man, att den blåa färgen härrör hufvudsakligast af jer- 

 nets närvaro i form af oxidul. Så snart leran glödgas blir 



