304 



den alt brunare och antar slutligen samma färg- som li varje 

 annan glödgad lera. Bottenmoräugrusets färg och lägre syr- 

 sa ttningsgrad låter lätt förklara sig af dess uppkomstsätt 

 ock läge under ismassorna, som skyddat detsamma för luf- 

 tens oxiderande inflytande i motsats till ytniorängruset. Den 

 lera, som urvaskats ur de under isen rinnande vattnen och 

 afsatt sig uti det djupa vattnet framför glaciererua, har då 

 landet under den tiden befann sig i ett stadium af sjun- 

 kande, således också undgått oxidation och bibehållit sin 

 ursprungliga färg. Detta förklaringssätt vinner yttermera 

 stöd deraf, att bottenmoräugruset i Sverge ofta är kalkhal- 

 tigt under det att ytmorängruset aldrig är det. Hur skulle 

 också ett grus kunna vara det, som så länge prisgifvits åt 

 urlakuiugen. I enlighet dermed har också blåleran i Sverge 

 blifvit kalkhaltig och fått namn af mergel. Att blåleran 

 alltid är ofantligt mycket finare, än äfven de närmast lig- 

 gande lagren af hvarfviga leran, finner äfven sin förklaring 

 uti det så mycket finare och lerigare material, ur hvilket 

 den härstammar. Mergeln i Sverge underlagras slutligen 

 oftast af glacialsand liksom blåleran hos oss med krossgrus 

 och fast kl3'ft som yttersta underlag. 



Af alla anförda fakta torde det kunna anses som be- 

 visadt: 



Att hvarfviga mergehi i Sverge och hlåleran hos oss 

 är o eqvivalenta. 



Att de deröfver liggande hvarfviga lerorna likaledes 

 äro eqvivalenta och bildade till stöjsta delen under en höj- 

 ning af landet sedan isen försvunnit — således postglaciala. 



Den hvarfviga leran innesluter i sin aflagring alla varia- 

 tioner af klimatet, från det som nu råder vid Nordkap och 

 Beeren- Island till det vi numera lefva i, och innesluter så- 

 ledes i sig uti en kontinuerlig serie, såväl moderua sväm- 



