161 



märkande kännetecknet för glacialsanden är dess enskilda 

 skikters vanliga vexellagring med tunna lerskikt, hvilken om- 

 ständighet, då lerskikten tilltaga i talrikhet och mägtighet, just 

 betingar dess öfvergång till glaciallera. I följd häraf är det också 

 naturligt att gränsen emellan glacialsanden och glacialleran 

 stundom kan vara ganska svår att fastställa. I sina till glacial- 

 sanden närmast belägna lager företer äfven glacialleran stor 

 likhet med vissa partier af glacialsanden, och det är endast 

 ler- eller sandlagrens öfvervägande mängd och mägtighet i 

 förhållande till hvarandra, som måste afgöra, huruvida en 

 på gränsen emellan glacialsanden och glacialleran stående 

 aflagring bör hänföras till det ena eller andra slaget. Så 

 länge glacialleran är till en viss grad sandförande, är den 

 föga plastisk, men med sandhaltens aftagande ökas dess pla- 

 sticitet. Liksom glacialsandens vexlar äfven glaciallerans 

 färg emellan gråbrunt och gråhvitt. Båda förete en synner- 

 ligen väl utpräglad skiktning; skikternas mäktighet är van- 

 ligen från några dec. linier till några dec. tum; hos leran 

 utmärka sig skikterna dessutom ofta genom en viss omvex- 

 ling i färgen, hvilket förhållande just gifvit upphofvet till 

 dess benämning: hvarfvig lera. 



Anmärkas förtjena slutligen de isynnerhet hos glacial- 

 leran, men äfven stundom hos glacialsanden ymnigt förekom- 

 mande roströren och rostkonkretionerna. De förra utgöras 

 af små, vertikalt eller i något lutande läge ställda finger- 

 tjocka rör; de sednare äro knöl- eller kulformiga bildningar 

 från en ärts till hufvuds storlek. Sönderslår man dem, så 

 finner man att de bestå af hvarandra skålformigt omslutande 

 lager utaf jernoxidhydrat starkt impregneradt med ler- och sand- 

 slam. Roströren och rostkonkretionerna äro i förening med 

 de emellan skikten vanliga roststrimmorna så konstant före- 



