174 



ifrågavarande lera och de öfre lagren hos Österbottens 

 mörkfärgade lera knappast torde kunna uppstå. Af denna 

 orsak taga vi oss också rättighet att beteckna vissa partier 

 af den österbottniska leran såsom en verkhg postglacial ler- 

 bildning: „svartlera'' , samt skola inom kort återkomma till 

 densamma. Beträffande andra, lägre belägna delar af samma 

 lerbildning ställer sig deremot frågan något svårare och vi er- 

 känna att vi med afseende å dem tillsvidare måste inskränka 

 oss till blotta antydningar, utan att vedervåga något positivt 

 tolkningsförsök. Å ena sidan föreligga i dess stundom väl 

 utpreglade skiktning och dess ställvisa öfverlagring af gla- 

 cialsand, såsom exempelvis i Alavo omständigheter, hvilka 

 icke rätt väl låta förena sig med tanken på dess möjliga 

 tydning såsom postglaciallera, men å andra sidan företer den 

 derjemte egenskaper, hvilka i så hög grad afvika från de 

 för den egentliga glacialleran (resp. hvarfviga leran) beteck- 

 nande, att något direkt parallelliserande med denna lera icke 

 heller gerna kan komma i fråga. Återstår då blott att möj- 

 ligen i någon annan af i vårt land förut iakttagna bildnin- 

 gar från glacialperiodens submarina tidskifte söka en mot- 

 svarighet till. denna lerbildning, och dymedelst erhålla en 

 vägledning i bestämmandet af lerans behöriga plats inom 

 qvartärformationens lagerserie. Nu säger sig Jernström^ uti 

 sitt arbete „0m qvart. bildn. längs T.fors— T:hus— Åbo ba- 

 nan" sid. 68, på åtskilliga ställen af nämnde bansträcka i 

 sammanhang med förekomsten af brungrå skiktad lerahafva 

 iakttagit en blå till blågrå sådan. Han yttrar härom föl- 

 jande: „ . . . kriug Toijala station i Akkas kyrkoby och der- 

 ih'ån österut är en blågrå af vexlande, helt tunna till högst 

 2 å 3 linier tjocka, ljusare och mörkare hvarf bestående 

 lera så allmän och nästan uteslutande för handen, att blott 



