172 



likt öfverdrag afsatte sig på dikessluttningarne och i kan- 

 terna af små vattensamlingar. Vid noggrannt aktgifvande 

 lyckades det mig tillochmed att på några grässtrån och 

 mosstjelkar, öfver hvilka det alunhaltiga vattnet framrunnit, 

 finna små, synnerHgen väl utbildade oktaedriska ahmkristal- 

 ler af ungefär 0,7 m. ni. i genomskärningsdiameter. Att den 

 österbottniska lerans alunhalt redan tidigt tilldragit sig iakt- 

 tagares uppmärksamhet framgår af åtskilliga mer och min- 

 dre utförliga redogörelser för dess förekomst. 



Så omnämner Bremer ^) aluDJord såsom förekommande 

 i en mosse i närheten af Böle by i Mustasaari socken. En- 

 ligt samma förf. anträffas alunhaltiga jordarter också i Lill- 

 kyro. En gammal i Bergsstyrelsens arkiv förvarad hand- 

 skrift 2) upplyser om undersökningar, som åren 1794 och 95 

 blifvit anställda i afsigt att utröna alunjordens beskaffenhet 

 och uppträdande inom Laihela socken. 



Den i denna skrift angifna utsträckningen och mägtig- 

 heten hos det alunförande lerlagret, synes dock vara till- 

 tagen i en alltför inskränkt skala. 



Den tredje i kemiskt hänseende måhända mest beak- 

 tansvärda egenskapen hos den mörkfärgade österbottniska 

 leran är slutUgen dess halt af fosforsyra. 



Några prof, som för fosforsyremängdens utrönande af 

 mig inlemnades till Univ. kem. laboratorium och der analy- 

 serades, gåfvo utslag på en emellan 0,25 och 0,50 proc. vex- 

 ^ande halt af denna syra. Till någon del torde väl denna 



1) Bremer, O. C. Anvisning på malm och jordarter i Storfur- 

 stendömet Finland, Åbo, 1824 et 25. 



2) Förf. okänd. Minerografisk undersökning anställd 1794 den 

 24 Aug. och 1795 den 25 Oct. med den å Lyskilä bys ägor i Laihela 

 socken och Wasa län befintlige alunhaltiga jorden. 



Uti denna skrift heter det bland annat: „Den alunhaltiga myl- 

 lans mägtighet eller djuplek är Vs till V* aln. Lagret stryker i N och S". 



