171 



just denna omständighet, som föranledt oss att i redogörel- 

 serna för jordborrningarne å resp. orter särskilja ett öfre 

 ljusare grått eller gråbrunt lager från det undre egentligen 

 mörkt till svartfärgade lerlagret. Att en sådan färgolikhet 

 icke är någon konstant egenskap hos lerans skilda lager, 

 utan verkligen hänför sig till en af yttre orsaker påverkad 

 färgförvandling finner man lätt om man från något djupare 

 beläget ställe upphemtar ett lerstycke, hvilket då snart för- 

 lorar sin mörka färg och antager en grå. Närmast torde väl 

 denna färgförvandling bero på en kemisk omsättningsprocess 

 föranledd af luftens oxiderande förmåga. Gjuter man nem- 

 ligen på ett prof af den ännu svarta leran några droppar 

 saltsyra, utvecklar sig inom kort en stark svafvelvätelukt; 

 det svafvel, som här således förekommer uppträder utan tvif- 

 vel bundet vid jern såsom svafveljern, och sannolikt är det 

 denna förening, som åt leran meddelar dess mörka färg. 

 När sedan luften erhåller tillträde till den med svafveljern 

 bemängda leran hemfaller svafveljern et åt en oxydation, hvar- 

 vid jernoxidul- och jernoxidsulfater bildas, på samma gång 

 lerans färg från svart öfvergår till grå. Svaflet som sålunda 

 å ena sidan genom sin närvaro delvis medverkar till lerans 

 färgförändring bidrager å den andra till framkallandet af 

 vissa andra, för leran icke mindre utmärkande egenskaper. 

 Vid svaflets oxidation alstras nemligen icke blott ferro- och 

 ferridsalter utan den vid oxidationen bildade svafvelsyran 

 ingår derjemte äfven förening med i leran förhandenvarande 

 kali-, natron- och lerjordsbaser. Resultatet häraf är uppkom- 

 sten af alun uti leran. 



Alunhalten i leran är ganska betydlig; efter ett häf- 

 tigt regn iakttog jag engång huru alunen, sedan den af det 

 lerlagren genomsipprande vattnet blifvit upplöst och utsköljd 

 samt dess lösning framförd i dagen, som ett hvitgult stoft- 



