144 



åsens i synnerhet, våga vi dock tro att den af prof. WiiJc 

 visserligen tillförene ganska starkt betonade, men sednare 

 mindre vigt tillerkända relationen emellan åsbildningen och 

 vidliggande bergmassor, särskildt för åsens tydning såsom en 

 ursprunglig moränbildning, i högre grad än hvad som skett 

 förtjenar att beaktas. Antingen man vill beteckna ifi'åga- 

 varande åsbildning vid Tammerfors såsom en änd- eller, så- 

 som vi snarare skulle tycka, som en sidomorän, framstår det 

 inflytande, åsen vid sin bildning rönt af de densamma, ej 

 blott såsom Wiik iakttagit på stadens vestra sida, utan 

 jemväl på dess östra, stödjande bergmassorna alltför tydligt 

 för att det vid en behandling af hithörande frågor kunde 

 lemnas ouppmärksammadt. Huru skulle man väl vilja 

 förklara att åsen just på de ställen, der detta stöd er- 

 bjudits densamma uppnått den största utbildning deremot 

 på sådana ställen, der den icke, eller i mindre mån kun- 

 nat draga fördel häraf betydligt sänker sin nivå och ut- 

 breder sig samt antager en jemnare platåformig karaktär, 

 huru skulle man förklara detta, om man ej finge antaga att 

 dessa berg, hvarom här är fråga, utom att de redan vid 

 isens framåtskridande till en del dirigerade dess rörelse, se- 

 dan vid dess afsmältning och moränens qvarlemnande, åt- 

 minstone åt ett håll hindrade de i deras närhet uppstap- 

 lade sten- och grusmassornas nedrasande och kringspridning 

 samt slutligen äfven då, när hafsvågor och strömmar på de 

 samlade moränmassorna begynte utöfva sin nötande och ni- 

 vellerande inverkan, i en vattnets kraftriktning motsatt di- 

 rektion återigen erbjödo ett stöd för dessa massor och der- 

 igenom möjhggjorde en a ccumulerande egenskap hos vattnets 

 eljest utjemnande verkningar. 



Enligt vår uppfattning är Tammerfors-åsen således i 

 ungefärlig öfverensstämmelse med prof. Wiiks åsigt en ur- 



