31 



taga, att den Åländska kalkstenen kunnat komma från Öland 

 utan snarare tvärtom nämligen under istiden, så utvisas äf- 

 ven häraf att de Åländska kalkstensblocken ursprungligen 

 utgjort en fast klyft på ort och ställe. Häraf framgår äfven, 

 att denna kalksten icke kan betraktas såsom en blott lokal 

 facies utan måste anses såsom en ursprungligen öfver hela 

 östersjöbassinen utsträckt bildning, afsatt i ett haf, mer eller 

 mindre skildt från det hvari samtidigt Vestergötlands yngre 

 under-silurbildningar afiagrades. Att i sjelfva verket en 

 barriére sträckande sig öfver hela östra Sverige från N till 

 S förefanns mellan dessa bassiner under sednare delen af 

 undre-silurperioden synes framgå deraf, att i Nerike och 

 Östergöthland de yngre i Vestergötland hufvudsakligen af 

 skiffer bestående under-siluriska lagren saknas, äfvensom 

 att Ombergets höjning måste försättas till tiden strax efter 

 aflagringen af orthoceratitkalkstenen; och såsom man finner 

 af den geol. öfversigtkartan öfver södra Sverige (Holmström; 

 Populär framställning af geologin) sträcker sig gränsen mel- 

 lan graniten och gneisen från Oniberget i rak linie från N— S. 

 En dylik något tidigare uppkommen höjningslinie, motsvarande 

 liksom den förra en oktaeder-kantlinie i det af mig upp- 

 ställda kristallo-orografiska systemet måste äfven antagas 

 vester om de på Falbygden liggande Vestgöta-bergen samt 

 Kinnekulie, hvarigenom detta terräng afskildes från aflag- 

 ringen på Halle- och Hunneberg, och hvarigenom saknaden 

 af yngre under-silurbildningar på dessa sistnämnde kan för- 

 klaras. Denna höjning kan då ställas i samband med erup- 

 tionen af diabasen på nämnda berg, likasom höjningen af den 

 vestfinska kambriska terrängen sannolikt stod i sammanhang 

 med eruptionen af den derstädes uppträdande olivindiabasen. 

 Härigenom förklaras den petrografiska olikheten mellan Halle- 

 resp. Hunnebergs-diabasen och den långt sednare utbrutna 



