12 



kommer i likhet med det, som den äldre konkretionära gneis- 

 formationen V om Nyslott bildar. I centrum af domen är 

 lutningen ganska flack ja t. e. d. nästan horisontel och ställ- 

 vis pålagrad af pegmatit, men längre utåt från midten blir 

 lutningen starkare ända till 60" — 70*^, såsom man finner vid 

 en vandring längre åt öster ifrån staden, hvarvid man an- 

 träffar rader af efter hvarandra ställda långsträckta bergskup- 

 per, hvilkas sidor bildas af skiffringsrigtningen och den deremot 

 vinkelräta afsöndringsriktningen. Söderut blir bergarten mera 

 granitartad, dock med mer eller mindre tydlig skiifringsrikt- 

 ning, i NNO resp. N — S. Man kan söder om staden särskilja 

 tre varieteter af denna skiffriga granit: en grå oligoUas- 

 granit, en röd ortJioliJas-granit, hvilka omvexla med hvarandra 

 samt öster om dem närmare sjön hvit ymnigt granathaltig 

 gneis-granit, som närmast ansluter sig till gneisen vid staden. 

 Man kan i denna gneisens och gneis-granitens architektur 

 vid S:t Michel finna en analogi med förhållandet mellan 

 porfyren och graniten på Åland (F, J. W. Bidrag till Ålands 

 geologi: Öfv. af finska vet.-soc. förhandlingar XX, 1877—78 

 p. 47 o. f.), i det att nämligen gneis-graniten synes bilda 

 kärnan, gneisen åter omhöljet af de långsträckta elbpsoidiska 

 i NNO-lig riktning strykande stockarna. Pegmatitartade gån- 

 gar och stockar genomdraga såväl gneisen som gneis-graniten, 

 företrädesvis hvit i den förra, röd i den sednare. Cordierit 

 (resp. pyrargillit), granat och fibroUt äro temligen vanliga 

 accessoriska beståndsdelar i pegmatiten. Att äfven eruptiver 

 af basisk natur förefinnas i trakten af S:t Michel visar den 

 gångstock af mörk liorriblenäefels med obetydligt fältspat, 

 som åtföljd af hvit pegmatit inskjuter i gneisen vid vägen 

 till Pjeksämäki. 



Glimmergneisen fortfar vester om S:t Michel vid vägen 

 till Röppäs med i allmänhet NO-lig strykning och NV-lig 



