basiska natur, i det de innehålla mera fältspat (orthoUas 

 resp. miJcroMin) i förhållande till qvarz än de förra, samt 

 äfven relativt mera JwrnUende och hiotif, äfvensom temligen 

 stora apatit-Jiristaller med mörk ogenomskinlig kärna. Dessa 

 fragmentliknande partier äro ställvis så ymnigt insprängda i 

 granitmassan, att denna får utseendet af en breccia. 



Mellan Herranmäki och Luttila är bergarten mera gneis- 

 artad med ställvis O— V-lig strykning, men vid Varkaus är 

 åter gneis-graniten öfvervägande med N 40^— 50^ V-lig skiff- 

 rings riktning, samt innehåller i likhet med den vid Herran- 

 mäki större och mindre dels kantiga, dels afrundade konkre- 

 tioner. De förra hafva fullkomligt utseendet af grönstensartade 

 brottstycken, och ofta finner man dem söndersprängda i flere 

 delar, afskilda fi^ån hvarandra genom mellanliggande granit- 

 massa, hvilken äfven stundom inträngt i dem i form af smärre 

 apofyser. Förhållandet är alldeles analogt med det af Kal- 

 kovsky beskrifna (1. c. p. 22, fig. 2 Taf. II). Grönstenen 

 och graniten måste sålunda betraktas såsom tvenne skilda, 

 om ock till tiden föga aflägsna bildningar, och förhålla sig 

 sannolikt till hvarandra såsom i stort taget syenit-graniten 

 till porfyr-graniten eller i allmänhet såsom en basisk och 

 acid bildning afskilda ur en och samma eruptiva massa i det 

 att nämligen grönstenspartierna äro att betraktas åsom kon- 

 kretioner afskilda ur granitmassan innan denna öfvergått i 

 fast tillstånd. 



På halfva vägsträckan mellan Varkaus och Katisenlaks 

 har gneis-graniten en ganska krökt, i medeltal N70*^O-lig 

 skiffringsriktning. Vid Katisenlaks är denna VNV-hg, och 

 bergarten är här porfyrartad genom små fältspatskristaller 

 t. e. d. oligoklas tätt inströdda i massan samt innehåller 

 fragmentliknande konkretioner. Några verst söder om Ka- 

 tisenlaks finner man ännu gneis-granit bestående af omvex- 



