125 



sattes på elfvens botten. Ungefär sålunda kunde man tänka 

 sig dessa „interglaciala" sandlagers uppkomst. Var terrän- 

 gen utanför jökelelfvens utloppsplats under glacieren en jem- 

 nare slättformig trakt blef följaktligen jökelelfvens ström- 

 ningshastighet redan här betydligt hämmad, och möjligheten 

 för slampartiklarnes afsättning öfver en ganska stor yta re- 

 dan här lemnad. Kom så en tid, då tilltagande köld och 

 andra för glacierbildningen och glacierverksamheten gynn- 

 samma förhållanden gjorde, att den redan betydligt tillbaka- 

 gångna isen ånyo begynte stryka fram öfver trakter, den re- 

 dan tidigare öfvergått. Med den jemförelsevis ringa kraft, 

 isen nu vid sitt nya framskridande kunde disponera öfver, 

 måste också verkningarne af densamma nu blifva mindre 

 genomgripande. De ofvan bottengruset afsatta sandaflag- 

 ringarna blefvo derföre till större delen orubbade och blott 

 ytligt berörda af den framåtskridande isen. Men icke heller 

 denna gång kunde isen undgå att hafva med sig den för 

 hvarje slags glacialverksamhet så utmärkande egenskapen 

 af moränbildning. Nej tvärtom! Moränbildning försiggick 

 också nu, men af orsaker, dem jag redan tidigare an ty dt, i 

 vida mindre skala än förut. På de ställen der isen fram- 

 skred öfver den lösa grund, de tidigare bildade sandaflag- 

 ringarne erbjödo, var det naturhgt att några bottenmoräner 

 i den mening, som det egentliga bottengruset från glacial- 

 periodens tidigare skeden, icke skulle komma till utbildning. 

 Den moränbildande verksamheten måste hufvudsakhgen in- 

 skränka sig till alstrandet af ett mera löst grus och detta 

 isynnerhet i form af ändmoräner. — Jemför man nu dessa 

 förutskickade hypotheser med de bestående förhållandena 

 exempelvis i Etseri, Töysä och Alavo socknar, sådana, som 

 de i det följande skola beskrifvas, så finner man att ofvan- 

 antydda förklaringsgrunder allt för väl hafva sin tillämpning 



