122 



de flesta fall hvilar nu det sednare af de nyss skildrade 

 krosstensgrusslagen omedelbart på det förra, och öfvergår 

 omärkligt deri, men alltid eger dock icke detta rum, utan 

 afvikelser härifrån gifvas då och då. Ofvanpå det egentliga 

 bottengruset och under det öfre lösare krosstensgruset före- 

 kommer nemUgen på vissa ställen en, om också icke syn- 

 nerligen mägtig aflagring af lös brungrå sand, som stundom 

 är skiktad, men oftast saknar denna egenskap. Dess upp- 

 trädande har jag särskildt lagt märke till vid de redan ti- 

 digare omnämnda åslika bildningarne af krosstensgrus på 

 sluttningarna af Suomenselkä, så t. ex; vid 146 v. (Pl. II, 

 fig. 3) i Etseri, lölV* v. (Pl. IH, fig. 1) Etseri och 154 v. 

 (Pl. III, fig. 4) i Töysä, men derjemte också å andra ställen, 

 såsom 111—112 v. (Keuru), 146 v., 147 v. och 15IV2 v. i 

 Etseri. 



Öfverhufvudtaget är sanden ren och fri från hvarje- 

 handa fremmande inneblandningar, men understundom träf- 

 far man dock här och der vid gränslagren mot det ofvanpå 

 sanden hvilande öfre krosstensgruset dels skarpkantiga, dels 

 kantstötta stenar af olika dimensioner, hvilka fåtaligt ligga 

 inbäddade i sanden. 



Ur Gumaelii ^) förut omnämnda afhandUng framgår nu 

 att emellan bottengruset och det öfre lösa krosstensgruset 

 på åtskilliga ställen i Sverige finnas aflagrade bäddar af fin 

 gråbrun eller hvitgrå vanligen oskiktad, men också stundom 

 skiktad sand. Det är sannolikt dessa sandaflagringar, hvil- 

 kas uppträdande tydliggöres i figg. 4 — 6 af författarens ar- 

 bete, som just föranledt författaren till den i det föregående 

 anförda och af mig cursiverade modifikationen af hr Erd- 

 manns yttrande. Giimaelius anför en förklaring, som i visst 



') Gumaelius, O. Om mellersta Sveriges glaciala bildningar I etc. 



