121 



krosstensgrusets fasthet, har jag icke varsnat. Gumaelius 

 och Torell (1. c.) m. fl. a. beteckna detta grus. som den 

 fordna inlandsisens egentliga bottenmoräner. 



2. Öfre krosstensgrus. — Interglacialsand. 



Ofvanpå „hottengruset'^ hvilar nu ett annat, till sin 

 konsistens vida lösare och mindre hopgyttradt grus. Det fina 

 bergartsmjölet i bottengruset ersattes här af en mera sand- 

 blandad jordmån. Äro de enskilda sandkornen större och 

 visar gruset dessutom en mera ursköljd beskaffenhet får det 

 namn af svallgrus. I motsats till bottengrusets gråbruna 

 färg, besitter detta en mera i gulbrunt stötande färgton. 

 Liksom i bottengruset förekomma här både större och min- 

 dre stenar, om också särskildt hvad de större af dem be- 

 träffar, icke i samma rikliga mängd som i bottengruset; 

 någon genomgående egenskap hos dem att uteslutande vara 

 antingen kantiga eller afrundade, har jag, i motsats till an- 

 dra författare, icke kunnat spåra. Företrädesvis har jag ob- 

 serverat detta grus såsom förekommande i de små åsfor- 

 miga vallar, hvilka höja sig öfver den egentliga bottenmo- 

 ränen, såsom de i Alavo och Töysä. Ungefär liknande iakt- 

 tagelser angående dess förekomstsätt synes hafva blifvit 

 gjorda af L. Holmström ^) och O. Torell 2), hvilken sednare 

 härom uttalar den förmodan „att detsamma åtminstone till 

 större delen förskrifver sig från glacialperiodens sista och 

 nästsista afdelningar, och att det närmast torde motsvara 

 den smältande och steg för steg aftagande inlandsisens änd- 

 moräner". Figg. 2, Pl. I; 1—4, 6, Pl. II; 2—4, Pl. III; 

 3 — 5, Pl. IV samt 1—3, Pl. V förete exempel häruppå. I 



^) Eolmitröm, L. Populär framställning af Geologien. Lund 

 1877 p. 117. 



2) Torell, O. Undersökn. öfver Istiden p. 36. 1872. 



