190 



Antagelses Kigtighecl vidne do mange raadne Gren- og Stamme- 

 stykker, der findes hist og her mellem Stenene, og en Del, skønt 

 yderst foa, levende Repræsentanter for den forsvnndne Kratvegetation. 

 Paa to Steder fandt jeg lave, men temmelig kraftige Buske af 

 Salix glauca var. ovalifolia, som rigtignok kun bedækkede et Areal 

 af nogle Kvadratfod. Af Salix phyllicifolia, som ellers er temmelig 

 sjælden i Vatnsdalen. fandt jeg 2 oprette, c. 2' høje Exemplarer, 

 en Del fjærnede fra hinanden. Ved at vælte de omgivende Stene 

 bort, opdagede jeg, at de begge vare Skud fra en fælles nedliggende 

 Stamme. Jeg havde hørt Folk tale om , at der fandtes et smukt 

 Rønnetræ i „Urd"en, som „med en rank Stamme hævede sin 

 blomsterrige Krone op over „Urd"ens mørke Stenblokke". Men jeg 

 blev noget skuffet, da jeg kom til Stedet, hvor dette Træ voxede. 

 Den forhen „ranke" Stamme laa nu helt begravet i „Urd"en; man 

 saa kun Kronens øverste Grene, delvis bedækkede af Stene. Fra 

 disse knuste og halvt raadne Grene skød en Mængde unge, rødlige 

 Skud i Vejret. Paa et Par andre Steder fandt jeg smaa unge 

 Ptønueskud, som aabenbart skød frem fra gamle stenbedækkede 

 Træer. — Af Birk fandt jeg derimod intet der i Nærheden, men 

 inde i Forsæludalur, hvor Vatnsdalsaaen maa bane sig Vej igennem 

 en dyb, smal Kløft, fandt jeg paa en Klippeafsats et lille forkrøblet 

 Birketræ, sikkert det eneste Exemplar, som findes i hele denne under 

 Sagatiden saa skovrige Egn. Og denne paa eu Gang tarvelige og 

 sørgelige Rest af de smukke, frodige Birkeskove, som fordum prydede 

 Vatnsdalens Bjærglier, har naturligvis ikke Menneskets Skaansorahed 

 at takke for sin Tilværelse, men netop Stedets Utilgængelighed; 

 ellers vilde det for længe siden have fundet sin Død tilligemed sine 

 øvrige Slægtninge, enten for Faarets Tand eller Vatnsdølens Øxe. 

 — Paa den anden Side ere de stenbedækkede Træer og Buske i 

 Hvammsurd et levende Vidnesbyrd om, at her, som paa fiere Steder, 

 har den livløse Natur fuldbyrdet det Udryddelsesværk, som lige 

 efter Landets Bebyggelse er paabegyndt og igennem Aarhundreder 

 fortsat af Mennesker og Kreaturer, men rigtignok er det netop 

 Mennesket, der ved hensynsløs Hugst paa de stejle Skrænter har 



