15 
liäfda sin ratt att föreskrifva prefekterne, den ena som den 
andra, huru i förekommande fall med samlingarna skulle för- 
faras. Saken drogs till kansler, som verkligen resolverade 
(se prot. 1844 § lö), att det icke tillkomme konsistorium 
bestämma om samlingarnas uppställande, utan blott att derom 
bemställa hos kansler. 
Denna decision, helt generelt uttryckt, hade kunnat 
hlifva af ganska ledsamma och inskränkande följder. Men 
man tillät sig fatta den såsom endast afseende biblioteks- 
tvisten, hvilken ock slutligen genom kanslers skrifvelse 1845 Vi 
afgjordes efter konsistorii önskan ^). Med universitetets öf- 
riga vetenskapliga inrättningar förfors äfven framdeles, opå- 
taldt och obestridligen till deras båtnad, med full handlings- 
frihet. 
Anordningen i kabinettet, hvarigenom ett „etnografiskt 
museum“ kom till stånd, hade det goda med sig, att hän- 
sigtliga föremål stäldes till hopa och sålunda bildade ett öf- 
verskådligt helt för sig. Iläraf åter lifvades småningom så 
allmänhetens som möjligen äfven prefektens eget intresse för 
samlingen. Voro ock framstegen ännu på länge ganska tröga, 
så inträffade likväl icke hädanefter, såsom förut, att hela år 
förgingo utan att någon enda ny acqvisition inkom eller anteck- 
nades. Alt fortfarande till största del åstadkommen genom 
skänker, och derihland åtskilliga jordfynd, gestaltade sig mu- 
seets tillväxt under förevarande period, enligt flerstädes spridda^ 
men här sammanstälda uppgifter, som följer. 
År 1841 erhöllos flera ganska anmärkningsvärda föremål. 
Så omförmäler konsistorii protokoll för den Va? att lands- 
höfdingen i Uleåborgs län J. A. Stjer nschantz skänkt 2 silf- 
verpjeser af ^synnerligt värde“, nämligen en hägare eller kalk. 
®) Se derom i mitt minnestal öfver F. W. Pipping. 
