39 
fors vid senaten var anstäld en ung jurist af synnerlig håg 
för numismatisk äflan, — vicehäradshöfdingen, slutligen pro- 
tokollssekreteraren Johan Calonius (f. 1821 j 1863). Un- 
der sina studentår tillhörande vestfinska afdelningen, hade 
han blifvit känd af Ge i t lin, afdelningens inspektor, som nu 
ej töfvade att anlita honom för kabinettets behof. Calonius 
grep verket an med den drift, att han inom knapt ett års 
tid hade ordnat, upplagt och med behöriga etiketter försett 
samt förtecknat universitetets hela förråd af europeiska mynt 
och medaljer. 
Gei t lins anmälan härom i konsistorium 1850^®/6 lydde: 
att Calonius, „enligt den lindrigaste beräkning, på ifråga- 
varande arbete, som omfattade en samling af omkring 15,000 
mynt, användt minst 370 timmar å sjelfva kabinettet, obe- 
räknadt all den tid, han hemma hos sig egnat dels åt stu- 
dium af numismatiska arbeten och dechiffre ringen af ovanliga 
och med svårighet igenkänliga mynt, dels på författande af 
en dittills saknad katalog öfver samlingen^. Konsistorium 
fann C alo nii möda böra godtgöras med en summa af 200 
rubel silfver, att utgå ur kabinettets fond, men öfverlemnade 
saken till Kanslers ompröfning och afgörande. 
Lifligt understödd af universitetets dåvarande vicekan- 
sler, generalmajoren, sedermera baron J. M. Norden stam, 
blef konsistorii hemställan icke allenast bifallen, utan inne- 
höll svarsbrefvet af 3 augusti tillika att Kansler „velat öka 
omförmälde gratifikation med 100 rubel silfver från de till 
H. K. Höghets disposition stälda medel, äfvensom behagat 
öfver professoren Gei t lins med myntkabinettets ordnande 
ådagalagda förtjenst yttra sitt synnerliga välbehag, som skulle 
professoren meddelas“. Alt detta visade, att inrättningen 
redan trädt ur skumrasket. 
Så egde kabinettet ändtligen en ordentlig katalog. I 
