50 
ser äfven hemsökte våra aflägsna hygder. Redan på vintern 
1853 började konsistorium befara och öfverlägga om möjlig- 
heten af en „fuga tertia“ (jfr ofvan I, 16). I god tid på 
våren 1854 inpackades dess dyrbaraste lösegendom, bibliote- 
ket och samlingarna, för att vid farans annalkande bortbyt- 
tas till säkrare, längre från kusten belägna orter i omnejden. 
Myntkabinettets skatter fingo, jemte aerarium, till förvarings- 
plats sig anvisade landtränteriet i Tavastehus. 
Man kan föreställa sig, bvilket ledsamt besvär dessa 
tillrustningar i kabinettet förorsakade dess föreståndare. Först 
härom året hade samlingen ordnats, och nu redan skulle den 
åter skingras. Det gälde att från vitrinernas sammetsmattor 
och lådor hopplocka många tusental små pjeser med deras 
på pappersremsor präntade etiketter, samt att derefter, så om- 
sorgsfullt ske kunde, inhysa dem i en enkom för ändamålet 
förfärdigad och inredd rymlig kista. Geitlin var med detta 
sysslande strängt upptagen i april och maj 1854. Intet un- 
der således, om han följande höst, då samlingen förfogats 
till annan ort, troligen mera i tanke på det framdeles före- 
stående bråket med dess förnyade uppläggande än, såsom 
föregafs, med anledning af sitt ofta vistande i sitt annex, 
Esbo, anmälde önskan att afgå från prefekturen. Dertill 
fann dock konsistorium icke lämpligt bifalla, särskildt eme- 
dan kabinettet i dess närvarande skick icke kunde till annans 
vård inventeras (jfr prot. 1854 ^Vio § ö). 
Detta kabinettets upplösningstillstånd varade ända till 
slutet af vårterminen 1856 och tills universitetet, efter det 
freden i Paris den ^73 s. å. återstält lugnet och säkerheten, 
ändtligen sett sig i tillfälle att från de interimistiska asyl- 
orterna reklamera och transportera sina skingrade tillhörig- 
heter. Lokalerna för de skilda samlingarna blefvo under 
loppet af sommarferierna i stånd satta, iivarpå den egentliga 
