i 
Rein, museets föreståndare, var visserligen för egen del 
ingen specialist i arkeologin eller etnologin, men han insåg j 
och erkände varmt deras stora betydelse som hjelpvetenska- ^ 
per för historien, särskildt den fosterländska. Härtill kom, : 
att den hänsigtliga prefekturen genom de nya statuterna 
blifvit ett med hans ordinarie professorstjenst förenadt ålig- j 
gande. Ändtligen underlättade hans ställning som rektor j 
betydligt initiativen till alla de mått och steg, hvilka kunde 
anses främja det förut nog mycket vårdslösade etnografiska j 
studiet vid universitetet. J 
Liksom Geitlin redan tidigare vid kabinettet, så lycka- j. 
des Rein år 1856 vid museet vinna en särdeles skicklig 
medhjelpare. Denne var dåvarande bergskonduktören, slut- i 
ligen fiskeriinspektören Henr. Joh. Holmberg (f. 1818 i 
t 1864). Utan djupare lärd bildning, men lysten på „fria ‘ ! 
studier^, hade denne energiske, mångkunnige och af naturen 
rikt begåfvade man, dels under tjensteresor i Finland och 
Ryssland (Ural), dels under vistelse ett par år i Nya verl- 
den, — särskildt i de ryskamerikanska besittningarna med 
Sitka, bvarom han skrifvit berömda arbeten, — fattat en 
brinnande båg för etnografisk forskning. Rein, hans gyn- 
nare och forne inspektor vid viborgska studentafdelningen, 
underlät icke att i museets tjenst göra bruk af hans insigter 
och arbetsdrift. 
Använd sedan vårterminen 1856, mot godtgörelse pro 
labore, att vårda och ordna universitetets etnografiska sam- 
lingar, lyckades Holmberg på några år uppbringa dem till 
en förut oanad omfattning och betydenhet. Gång efter an- 
nan blef han derför i konsistorium elogerad, såsom då det i 
protokollet 1857 22^4 § 8 antecknades, att han fullgjort sitt 
åtagande „med den skicklighet man af hans kända förmåga 
kunde vänta sig“ (jfr prot. 1858 § 7 samt det särskilda 
