G1 
erbjuder det hädanefter, jemförel sevis, icke på långt när samma 
anblick af lifaktig utveckling, som vi nyss bevitnat hos dess 
yngre syster, att ej säga dess dotter, — det etnografiska 
museet. Museets, eller allmännare den inhemska fornforsk- 
ningens, altför länge förbisedda intressen, då de ändtligen, 
nästan plötsligt, bröto fram ur skumrasket, hyllades och 
främjades med hela sympatin för en på samma gång patrio- 
tisk och vetenskaplig angelägenhet. 
Kabinettet var och förblef visserligen, såsom vetenskap- 
lig institution, samordnadt och ännu tillsvidare också, med 
afseende å statsanslag, likstäldt med museet. Men rollerna, 
uppgifterna, förbyttes så småningom. Det förra, i äldre och 
intill senare tider förenande med sina egna syften och sam- 
lingar äfven vården af det senares, hänvisades omsider ute- 
slutande till sitt specifikt begränsade område, hvilket åter 
alt mera, åtminstone teoretiskt, uppfattades som blott en del 
af det hela, — af Holmbergs älsklingsdröm: ett national 
museum. 
Myntsamlingens nyordnande begynte på hösten 1856. 
Det var ett petigt och ingalunda upplifvande göra. Vitri- 
nerna fylde sig derför något motsträfvigt. Prefekten sä- 
ger sjelf^^), att dertill erfordrades „en längre tids arbete^, 
enär den af kriget föranledda inpackningen skett „i största 
hast, hvarvid mycket blifvit rubbadt och kastadt om hvart- 
annat“. Ett annat skäl var det, att prefekten, till följd af 
sysslandets art, icke gerna ville anlita biträde, om han ock 
naturligtvis hade god hjelp af C al o nii med vitrinerna korre- 
sponderande katalog, hvarförutan det förnyade uppläggandet 
blifvit ännu mera tidsödande. Huru länge det töfvade, innan 
kabinettet återvann sitt förra skick, kunna vi icke närmare 
På första sidan i sin „Beskrifning“. 
