63 
utan att det tvärtom stått hvar och en . . . fritt att genom öfver- 
vaktmästaren, hos hvilken nycklarne till rummet förvaras, få 
tillträde dertill. Att under krigsåren några besök icke emot- 
togos,^ är så mycket mera ursäktligt, som hela myntsamlingen, 
i hast inpackad i påsar och kappsäckar, jemte andra dyrbar- 
heter bortsändes från Helsingfors. Sedan de återhemtats, har 
ordnandet af dessa 14,800 mynt (jfr ofvan sid. 36) upptagit 
så mycken tid, att de först i dessa dagar hunnit något så 
när ställas på sina behöriga platser, och innan dess hafva, 
af lätt insedda skäl, några besök icke varit väntade, men 
icke heller nu, mer än någonsin förut, tillbakavisade ... Jag 
har under sistlidne och innevarande termin användt snart 
sagdt dageligen 3 å 4 timmars arbete i myntkabinettet för 
att ånyo bringa det i ordning och dymedelst motivera Con- 
sistorii för mig dyrbara förtroende; endast detta, och min 
önskan att kunna i Finska Vetenskapssocietetens akter med- 
dela en fullständig beskrifning öfver vår orientaliska mynt- 
samling, har föranledt mig att, utöfver mina egentliga tjenste- 
åligganden, bibehålla denna, ingen materiel fördel medförande 
bibefattning. Offentligt klander anser jag mig der före icke 
hafva förtjent“ . . . 
Redaktionen för tidningen var icke sen att härpå aflåta 
ett svar i allmänna ordalag, hvilka slutligen utmynnade i för- 
klaringen: „Den aktade ins. torde häraf finna, att syftet af 
våra ord gått något längre, än till ett klander mot förestån- 
darne för universitetets samlingar. Att dessa föregå med 
sitt exempel så snart det blir möjligt, är väl nu med visshet 
att hoppas. Äfven myntkabinettet (och alla öfriga publika 
myntsamlingar) har, för särskilda omgångar, härtills varit 
både dödt och begrafvet för en större allmänhet; men eme- 
dan samma förhållande existerat så länge man minnes till- 
baka, hoppas vi att ingen föreståndare särskildt skall finna 
