Gång efter annan bragtes den så förtretliga trängseln i 
kabinettet till tals, än hos rektor, än hos konsistorium eller 
ekononiie divisionen. Att härtill råda bot var dock ogörligt, 
då flera af högskolans vetenskapliga inrättningar befunno sig 
i enahanda trångmål. Ofta, och i synnerhet sedan omsider 
(1872) åt den forna syskoninrättningen, det etnografiska mu- 
seum, ljusa, rymliga salar inredts i den s. k. laboratorii bygg- 
naden, dryftades frågan, huruvida icke myntkabinettet kunde 
dermed ställas i sammanhang. Deremot reste sig dock det 
hindret, utom andra, att den nybildade skulptursamlingen 
hade ännu oafvisligare anspråk på förvaringsrum. Kabinettet 
fick lof att vänta! 
Hade sålunda universitetets myntsamling vid början af 
1860-talet (kanske rigtigare redan ett decennium dessförinnan) 
nått en utveckling, som i sjelfva verket försatte den i ett 
blott provisoriskt tillstånd, pekande mot ouppfylda öiisknings- 
mål, så fick icke derför deltagandet för dess vidare förkof- 
ran mattas. Det återstod endast att efterse, hvad omstän- 
digheterna kräfde och tilläto. 
En blick i vitrinerna och i den af Calonius uppgjorda 
katalogen öfvertygade snart, att duplettkollektioner allaredan 
kunde, ja må hända vid det första uppläggandet äfven bort, 
utbrytas. Derigenom skulle många platser vunnits för re- 
kryter ur de förut blott i kapslar förvarade mynten, och 
öfversigtligheten af det hela befordrats. En dylik åtgärd, 
hvilken länge nog föresväfvade den nya prefekten såsom sär- 
deles behöflig, måste dock vika för kinkigare motigheter, än 
i förstone beräknats, alldenstund å ena sidan utrymme näp- 
peligen kunnat beredas för de reservvitriner, som derigenom 
blefve nödiga, och å den andra sidan sjelfva hufvudkatalogen 
måst omskrifvas eller åtminstone ändras och kompletteras 
med ständiga tillägg. Dertili kom, att ett noggrannare ut- 
