78 
skiftande af de talrika myntkonvolutens brokiga innehåll, 
ovilkorligen skulle erfordrat, utom mycken ledig tid, äfven 
ett särskildt arbetsrum, då ju kabinettet icke opåtaldt finge 
stängas för allmänheten. 
Till följd af alt det anförda befans rådligast att, vid- 
gående kabinettets nykomlingar, i det väsendtligaste fasthålla 
det af Geitlin, och delvis ändå tidigare, använda förvarings- 
sättet. Endast åt nyare finska medaljer i ädel metall eller 
åt annars märkligare numrer (exempelvis silfverstängerna från 
kazanska guvernementet) öppnades rum i de äldre vitrinerna. 
Påkalladt ansågs ock, att större och för allmänheten sevär- 
dare kollektioner, hvilka erhållits antingen i föräring, såsom 
de båda Simolinska, den Michelsonska och Finska litteratur- 
sällskapets, eller genom inköp, såsom den Lindmanska, togo 
plats, jemte tillhörande kataloger, i nybestälda vitriner. Alt 
öfrigt inlades tillsvidare i signerade konvolut eller pappers- 
askar, hvilka likväl icke undangömdes i mörka draglådor, der 
de voro svårtillgängliga för kontroll och jemförelser, utan i 
en öfre afdelning af de nya vitrinerna. 
Särskild uppmärksamhet påkallade myntfynden. De 
hade fordom på ett nästan obegripligt sätt förbisetts eller 
ringaktats. Man får väl betrakta detta som en återverkan 
från den låga ståndpunkt, hvarpå den inhemska fornforsknin- 
gen i allmänhet så länge dvaldes. Brenner, Brovallius, 
Cl ev berg och Bilmark gjorde visst en lofvärd början (jfr I, 
15 If.), men det tillfälligtvis vunna fyndmaterialet var då 
ännu altför knapt eller drogs till Sverige i okända öden. 
Hvar ken Porthan eller Wallenius ha direktare, uttalat sig 
om fyndens betydelse, troligtvis emedan dylika på deras da- 
gar så sällan hamnade i kabinettets ego (jfr dock I, 36. 64). 
Men ännu på 1830-talet, då de redan började oftare hem- 
bjudas till inlösen, afgaf Linsén ett utlåtande, hvaraf man 
