80 
Man hade ögonskenligen fattat saken så, som egde en- 
dast gåfvor och gifvare rätt till ett omnämnande, inköpen, 
hvilka ju skedde med universitetets egna medel, deremot icke. 
Men en ur antiqvarisk synpunkt ändå ledsammare bristfällig- 
het var den, att i sagda berättelser myntfynden och de orter, 
der de skett, så ytterst sällan och blott slumpvis särskildt 
beaktades. Det syntes altså väl motiveradt att i dessa punk- 
ter införa den förändring, som i trienniiprogrammen sedan 
år 1863 konseqvent fasthållits, och hvarigenom dessa skrifter 
i sin mån, om ock endast registeraktigt, antyda kabinettets 
medverkan inom ett ingalunda oväsendtligt område af vår 
fornkunskap. 
Derjemte offentliggjordes, såsom äfven förr plägat ske 
(jfr sid. 41), genom tidningspressen, förnämligast i Finlands 
allmänna tidning 3^), fortlöpande notiser om till kabinettet 
ingångna föräringar; — detta i afsigt att sålunda lifva eller 
konstatera allmänhetens välvilja för inrättningen. Emedan 
dock dessa meddelanden hvart tredje år upprepades i nyss 
omförmälda fullständigare form, blefvo de efter en följd af 
år instälda, desto hellre, som den under tiden (1870) bildade 
finska fornminnesföreningen, af hvilken sagda skänker seder- 
mera och ända till 1880 ofta förmedlades, tillika i sina pro- 
tokoll och publikationer lemnade anledning till längre eller 
kortare notiser rörande jemväl numismatiska detaljer, för 
hvilka kabinettet utgjorde hufvudkällan. 
De pekuniära vilkoren för inrättningens förkofran, hvarom 
en noggrannare redogörelse läses mot slutet af detta kapitel, 
voro jemförelsevis ganska gynsamma. Deraf kunde likväl 
sjelfgifvet intet sträfvande efter en allmännare fullständighet 
på det föreliggande området motiveras. Å andra sidan borde. 
Jfr 1864 n:o 132, 1866 n:o 31, 1868 n:o 7, 1869 n:o 61, 1870 
ii:o 250, 1873 mo 47. 
