81 
åtminstone vidkommande inköpen, ett blott samlande på måfå 
i möjligaste mån, och säkert mer än i äldre tider, undvikas. 
Hvilken var då den tillbörliga normen vid användandet af 
kabinettets tillgångar? För den af prefekten tillämpade upp- 
fattningen af denna kardinalfråga fick han några år framåt 
tillfälle redogöra i en embetsskrifvelse (jfr nedan sid. 104), 
hvarur några utdrag redan här skola meddelas. 
Såsom ledande princip uttalades, att inrättningens upp- 
gift skäligen icke vore annan, än den att lemna Jemte nödigt 
underlag för studium af numismatiken öfver hufvud, ett verk- 
samt biträde och tillskott åt den inhemska fornforskningen“. 
Angeläget vore derför att, vid handel af till salu utbjudna 
mynt och medaljer, dessas relativa värde för samlingarna 
blefve uppskattadt efter en viss skala eller i viss ordnings- 
följd. Denna graderades närmare sålunda: „1) alla större 
eller mindre fynd ur finsk jord, hänförande sig till tiden före 
Karl XII; 2) fynd ur finsk jord, hänförande sig till en senare 
period, — då de blifva ganska allmänna, — blott efter ur- 
val; 3) alla orientaliska, anglosachsiska och tyska medeltids- 
mynt, hvilka genom prägelns tydlighet eller på annat sätt 
underhjelpa förklaringen af jordfynden; 4) alla under medel- 
tiden i Finland slagna mynt, der sådana kunna öfverkommas ; 
5) alla medaljer öfver Finnar eller för Finland vigtiga hän- 
delser, till och med i dubbla exemplar; 6) svenska, ryska 
och finska mynt i sviter; 7) svenska och ryska medaljer efter 
urval; samt 8) antika och moderna mynt och medaljer af 
särdeles skönhet eller märkvärdighet". 
Vidgående de nu och då sig erbjudande tillfällena att 
inlösa hela privatkollektioner ansågs, på grund af deras van- 
ligen mycket blandade innehåll, „icke rådligt att begagna 
dem i andra fall, än då derigenom här ofvan framhållna 
syftemål i märkligare grad kunna befrämjas". 
6 
